Některé antické osobnosti
Homér - učitel Řecka
(8. - 7. stol. př.n.l.)
O hněvu Achilleově nám zpívej, ó Múso!
Hněv ten tisíce běd a strastí způsobil Řekům,
mnoho statečných duší těch hrdinů do Hádu seslal,
mrtvoly jejich však psům a dravcům napospas chystal
za kořist k bohatým hodům - tak dála se Diova vůle
od té doby, co v hádce se rozešel s Agamemnonem,
vrchním vůdcem všech vojsk, syn Péleův, Achilleus božský.
Pod Homérovým jménem se z přelomu 8-7. století př.n.l. dochovaly dva velké eposy, Ílias a Odysseia, které mají pro pozdější dobu nesmírný význam. A přece postava básníka skrývá několik paradoxů. Ačkoli jde o umělce, který byl od helénizmu ctěn jako "božský Homér" a od 2. stol. n.l. označován pouhým "On", je dnešní věda nakloněna jeho historickou existenci popírat, nebo mu aspoň odepřít autorství jedné ze skladeb, protože mezi oběma eposy odkryla časový odstup, který nepřipouští jediného tvůrce. Homér je sice postavou, kterou se řecká, a tedy vůbec evropská literatura začíná, ale oba eposy jsou dovršením předchozí staleté ústně tradované epiky, jejíž charakter lidové poezie se uzavřel ve chvíli, kdy se její texty ustálily v písemné podobě. Podle tradice se tak stalo v 6.stol. př.n.l. za athénského tyrana Peisistrata.
Z mnohem rozsáhlejšího souhrnu lidové epické tvorby nám přirozený výběr dochoval nejlepší produkty, vzniklé z ohlasu řecké expanze proti maloasijské Tróji (Ílias) a osudových návratů jejích hrdinů do vlasti (Odysseia). Děj mistrovsky zkoncentrovaný v kratší časový úsek, humánní obraz hrdinů a jejich nepřátel, zlidštěný božský ansámbl, určující lidské osudy, v nichž vyrůstá zatvrzelost poraženého, hrdinství druhořadého, úlisnost pronásledovaného, pokora zkormouceného, hrdinství nenávidějícího i všelidské postavy rodičů, manželů, milenců - to vše udělalo z Homéra, ať žil, nebo nežil, mistra; o přetlumočení jeho díla se uchází každá kulturní epocha. Ne náhodou vznikají první pokusy o náš překlad Homéra v době národního probuzení; současnost přináší stále nové překlady moderní.
Pro Řecko měl Homér nesmírný význam: vedle toho, že ovlivnil po obsahové i výrazové stránce umělecké ztvárnění řeckých náboženských představ, stal se učitelem Řecka v nejširším smyslu slova. Tak o něm mluví Platón; pouhým "Básník" ho jmenuje Aristotelés; souhrn školské výuky se označuje prvními slovy Íliady "O hněvu zpívej". Pro každou příležitost se z obou eposů braly citáty a ještě Erasmus Rotterdamský sebral přes stovku "Příslovečných veršů z Homéra". Homéra si brali za důkaz i za předmět polemik filozofové, historikové, zeměpisci, vybírali si z něho doklady šejdířští astrologové i potulní kazatelé. To proto, že shlédl na svět lidí a bohů z nadhledu, že jej plasticky zpodobnil a že ve svých verších zachytil moudrost a pozorování předešlých generací. Lidský život přirovnává k listí, v ustálených přívlastcích ztvárnil často natrvalo vlastnosti přírodních jevů: mnohošumné, rybnaté, šedivé moře, hvězdné nebe, vítaný, lahodný, svištící, příznivý vítr. Jeho slovník má mnoho výrazů pro přírodní jevy, užitých třeba zase jen jednou, např. označení větru různých směrů nebo rozličných podob moře. Moderním ekvivalentem je neumíme vystihnout z toho důvodu, že dnešní logické myšlení má jinou strukturu než myšlení mytické, které v přírodě rozeznává neobyčejné množství živočichů, rostlin nebo jevů a pro všechny má přesné a jedinečné označení.
Umělecky zachycený námět je tak ve svém zpracování umocňován jazykem plným výrazů, jež už pro Řeka klasické doby byly archaizmy. O jejich plném významu - pokud se snad některé z nich nedochovaly v hovorové řeči - se mohl buď dohadovat, poučit se ve škole, anebo dokonce nad ním bádat. Právě to, že odevzdal zmizelé mytické vidění světa příštím generacím a že je zapracoval do společenských představ, učinilo z Homéra mistra. Slova Giordana Bruna (Eroici Furori, 1585) to vystihla takto: "Homér se stal básníkem nikoli proto, že by se řídil básnickými pravidly, ale proto, že je odevzdal dalším."
Pro pozdější generace měl Homér význam i uměleckým formováním charakteru. Jeho postavy se vyznačují ustáleností, která je ovšem znakem typickým pro epickou poezii: tak Achilleus vždy zůstával statečným, Patroklos přítelem věrným do hrobu, Priamos vzorným otcem, Odysseus vrtkavým, ale cílevědomým člověkem. Proto byl Homér čten ve školách a stále nově interpretován. Mezi těmi, kdo pro moto svého života sáhli k Homérovi, byl i Cicero, jenž si je zvolil ve slovech Péleova naučení Achilleovi: "Vždycky nejlepším být a nad všechny vynikat přitom." U Homéra mělo toto heslo i význam politický a vojenský, protože aristeuein - být nejlepším - bylo znakem rodové aristokracie, jež sebe nazývala aristoi - nejlepší; Ciceronovi však zaznívalo v duchu moderní stoické filozofie, kde "aristoi" byli mužové mravně, charakterově nejlepší.
U Homéra, který se pro Řeky stal civilní biblí, se později Řekové setkávali však i s takovými představami, které se neslučovaly s chápáním těchto pozdějších generací. Xenofanés, Hérakleitos, Platón v něm viděli hlasatele lidských slabostí, zločinů a vášní, dokonce připisovaných bohům, a proto ho odsuzovali, doporučovali zakázat jeho recitaci na veřejných shromážděních při hrách a radili, aby byl spolu s ostatními básníky vykázán z ideální obce. Seneca v Listech však připomíná i jiný přístup, kdy si Homéra jako hlasatele svých vlastních názorů přivlastňují různé filozofické školy. Jim po boku vystupovali jako uvědomělí obránci Homéra i takoví samostatní myslitelé zabývající se tímto básníkem, jimž všem byl společný alegorický výklad jeho poezie; v něm se jména bohů vykládala jako alegorie přírodních sil. Tento postup spočíval buď v prostém převádění bohů na přírodní jevy na základě shody vnitřního obsahu (Afrodíté = láska) nebo liché etymologie (aér = Héra), anebo se interpretoval celý děj: například stavba trojských hradeb Apollónem a Poseidónem se vykládala tak, že trojský král pořídil stavbu za peníze vzaté z pokladnic těchto bohů. Takto se došlo k dvojímu pojetí textu, přirozenému a duchovnímu, které mělo ovšem být pravou realitou. Této metody, vzniklé u alegorických vykladačů Homéra a rozpracované ve filozofických školách řeckých a v alexandrijském judaizmu, užil Filón z Alexandrie (asi 25 př.n.l. až 40 n.l.) k výkladu Geneze a části Exodu, prvých dvou knih Starého Zákona, a odtud se tato cesta stala vlastní křesťanským vykladačům celé bible: uplatnila se již v Novém Zákoně u Pavla, u Klementa Alexandrijského (asi 150 až 215), u Origéna (asi 185/6 - 254/5} a jiných církevních autorů křesťanského starověku, od nichž přešla přes středověk až do exegeze současné teologie, zvláště protestantské.
Jinou snahou o nové interpretace Homéra byly textové a obsahové výklady badatelů z okruhu alexandrijské a pergamské knihovny. Obě tato helénistická kulturní centra spolu polemizovala a pergamský Kratés z Mallu (pol. 2.stol. př.n.l.) vystoupil proti způsobu, jakým se alexandrijský Aristarchos (1.pol. 3.stol. př.n.l.) vyslovil o bloudění Odyssea a Meneláa: Meneláos prý vyplul z Gadeiry (Cadiz), obeplul Afriku a po sedmi letech přistál v Indii. Tuto informaci dochoval zeměpisec Strabón (64 př.n.l. až 19 n.l.), jehož latinský překlad, který pořídil humanista Guarino (1370-1460), se dostal prostřednictvím zeměpisce Toscanelliho (1397-1482) do rukou Kolumbovi (1451-1508).
Homér dal podnět ke vzniku velkých literárních děl jiných národů. První římské literární texty jsou překlady Homéra. Vergiliova Aeneis rozpracovává mistrovsky osudy uprchlíka z Tróje a zakladatele římského národa Aenea, středověk podal trojské události ve výpravných skladbách vrcholících Trojanskou kronikou, přeloženou do mnoha národních jazyků, mezi jinými na konci 14.století i do češtiny (jeden z nejstarších českých prvotisků, kolem roku 1470) a do ruštiny. - Koncem 16.století pak vznikl první překlad Homéra do národního jazyka, a to do angličtiny (od G.Chapmana 1559-1634). - Všechny tyto texty působily na vznik mnoha původních národních eposů [L.Ariosto (1474-1533), T.Tasso (1544-1595), E.Spenser (1552-1599), J.Milton (1608-1674)]. Také pozdější tvorba literární [R.Chateaubriand (1768-1848), J.Joyce (1882 až 1941)], výtvarná [J.Šíma (1891-1971) i hudební [J.Offenbach (1819-1880)] přijala a přijímala z Homéra bohatou inspiraci.
Hésiodos - první básník Evropy
(8. - 7. stol. př.n.l.)
Jediným mužem, který se mohl - podle pozdějšího vyprávění, ztvárněného ve Sporu Homéra s Hesiodem - odvážit zápolit s Homérem, byl první skutečný básník Řecka Hésiodos. Jím se končí éra anonymní epické poezie, jejíž recitátoři vystupovali jako zástupci tvůrců, avšak zůstávali bezejmenní, neboť jejich posluchači v domech rodové aristokracie viděli, o koho jde. Později, v dobách, kdy se poezie recitovala na veřejných shromážděních, zvláště kultovních, vsouvali recitátoři, zprvu nesměle, svá jména do básně. Za prvního básníka Evropy označujeme tedy Hésioda.
Syn zchudlého řeckého přistěhovalce z Malé Asie prožil svůj život v Boiótii, pod horou Múz Helikónem. Zde poznal tradiční epiku, zde na sebe nechal působit obrovské, do výše vztyčené a legendami opředené horské štíty, zde však také poznal realitu života. Idylické, ovšem jen podle Homéra, Řecko rodové společnosti se rozložilo. Na přelomu 8. a 7. století je už Hésiodos viděl složené z "nejlepších" a "špatných", jak říká tehdejší politicko-sociální terminologie. Aristokraté vedou výnosný námořní obchod, zmocňují se majetků. Společnost ženou dvě bohyně sváru: první Eris, původkyně rozporů, svárů a válek, druhá Eris, pohánějící do práce v konkurenčním boji. Z obchodu plynoucí peníze, půjčované na vysoké úroky, jsou zkázou pro malé zemědělce, kteří přicházejí o svá zastavená pole. Lopotný výsledek ujídají námaze se vyhýbající trubci, proti nimž chrání a poctivé bohatství zabezpečuje práce.
Tak to hlásá Hésiodos ve své básni Práce a dni (Erga kai hémerai), v níž se bránil pro bratrovi, který ho připravil o dědictví za pomoci svých souputníků, úplatných soudců. Pro ně vytvořil Hésiodos pěkné, nikoli neaktuální slovo "dórofagové", "darožrouti" (překlad J.Nováková), podle jména bájného kmene z Odysseie Lótofágů, jedlíků lotosových květů. Jen moc realizovat dobro, ukrytá v legendách, vrátila později Hésiodovi majetek zpět a zobrazila jeho bratra jako bezcenného člověka, který se sám o všechno připravil a nakonec u básníka žebral.
První básník se odtrhl od jakési zdánlivě volné, na okolní skutečnosti jakoby nezávislé epiky a stal se prvním historicky podmíněným jevem Evropy. Však také ve druhé polovině básně dává rady, které nejsou nedůstojné prvního básníka první třídní společnosti.
Podruha bez domova si opatř a bezdětnou služku
hledej, dej na mou radu: je pro zlost děvečka s dětmi.
Hésiodova báseň byla dlouho v oblibě pro svůj postoj ke světu, pro nový obsah podaný novou formou, např. znesvěcením tradičních homérských epitet a drsným realizmem:
Vedle nich Zármutek stál, byl zasmušilý a hrůzný,
vychrtlý, zesinalý a k zemi sehnutý hlady,
s koleny oteklými, a dlouhé měl na rukou nehty.
Z jeho nozder a nosu se řinul hlen, z jeho tváří
stékala k zemi krev...
Pracím a dnům se stavějí po bok další Hésiodovy básně. Prakticky nedochované Rady kentaura Cheiróna Achilleovi (Paraineseis cheirónos) se od 5.stol. př.n.l. četly ve školách a v oblibě byly i Seznam žen (Katalogos gynaikón), Štít (Aspis) a zejména Zrození bohů (Theogoniá).
Zrození bohů se svým stylem přibližuje poezii homérské, a proto je kladeno na počátek Hésiodovy básnické působnosti. Obsahem je však homérskému světu velmi vzdálené, i když se tu objevují některé dílčí shody (např. při popisu Tartaru, v. 726 nn.); Hésiodovi bohové totiž nejsou věční, ale jejich svět prochází vývojem, kterému ostatně podléhá celý svět. Představa božských generací, na sebe navzájem navazujících, je poněkud jiná než ta, kterou Hésiodos vytvořil ve výkladu o generacích lidstva, jak jsme se o nich již zmínili. Proto nejsou bohové blízcí světu lidí a nevstupují do spojení se smrtelníky jako homérští bohové. Jsou součástí řádu, v němž vytvářejí vlastní systém. Bohové se objevují ve světě postupně od nejstarších dob ve třech generacích, k nimž se připojuje řada dalších představ, se kterými si básník už nedovedl dobře poradit. Jsou to např. Diovi potomci, menší bohové, děti smrtelných žen s bohy (např. Hermés, Dionýsos, Hérakles) a děti bohyní se smrtelnými muži; posléze navazuje Seznam (Katalog) žen. Báseň je tedy zobrazením volného toku světového řádu, na jehož počátku stojí Chaos, nikoliv beztvará hmota, jak o ní mluví např. Ovidius (43 př.n.l. až 17 n.l.) na počátku Proměn pod vlivem stoicizmu, ani ne světový prostor, jak chtěl Aristotelés ve Fyzikách podle Pýthagora a Platónova Tímaia, nýbrž nebem a zemí vymezený prostor. Po Chaosu přišla Země, za ní Tartar a na čtvrtém místě Erós, starobylé boiótské božstvo, které - ač se rodí samoplozením, něco z obětí, něco bez rozkoše a lásky - snad má podnítit další plození, probíhající v nedosti jasných obrysech. Přece jen je tu nová, vnitřní příčina vzniku, která sbližuje lidi a svět. V detailech je ovšem Hésiodovo místy lapidární líčení nejasné a problematické, např. samotná představa vzniku Chaosu (nikoliv jeho prosté existence), popis Tartaru, v němž se zrcadlí obraz původní světové díry:
Tam jsou i moře nedotčeného i hvězdného nebe,
po řádku těch živlů všech i zdroje i konce,
žaluplné a dusné, jichž bohové sami se hrozí -
veliký jícen, na jehož dno by se nedostal nikdo
za celý boží rok, kdyby jednou do brány vkročil;
naopak, sem a tam by ho vichr podával vichru,
jeden horší než druhý; je děsný i pro nesmrtelné
bohy, ten div; ...
Velké pozornosti si zaslouží i třetí generace bohů, která vznikla z Úranova údu. Úd odťal od Úranova těla při jeho spojení se Zemí jejich syn Kronos, uvězněný na Úranův příkaz v těle vlastní matky - Země, jež pro ten účel vyzbrojila Krona ocelovým srpem. Tato verze má svou pozoruhodnou variantu v chetitském vyprávění (se starší tradicí) z Boghazköi zhruba z 2. tisíciletí př.n.l. V něm je první bůh nebes Alalu vyhnán bohem mraků Anuem. Anu je však držen Kumarbim, otcem vzniknuvších bohů (tedy Kronem), jenž Anuovi při pokusu o útěk usekne úd a spolkne jej. Nato jej Anu prokleje, aby byl obtěžkán bohem bouře a dvěma jinými strašnými bohy. Kumarbi jej vyplivne úd, který oplodní Zemi dvěma bohy; Kumarbi se však nemůže zbavit boha bouře, ale konečně ho porodí. Pomocí Anuovou bůh bouře (=Zeus mrakosběrný) odklidí Kumarbiho a stane se nebeským králem.
Značná blízkost (při vší rozdílnosti) řecké a chetitské verze (i některé biblické souvislosti) ukazují na to, že představy o oddělení nebe a země žily po celém předoasijském prostoru a že se rozšířily i do Řecka. Že by tomu pomohl Hésiodův otec z maloasijské Kýmy na původně chetitském území, se můžeme jenom domnívat.
Pýthagorás - muž činu a vědy
(6. stol. př.n.l.)
Po Pýthagorovi, synovi rytce gem na ostrově Samu, dostal jméno filozofický směr pýthagoreizmus, který se stal světovým názorem uzavřené skupiny střední aristokracie v jižní Itálii. Léta po roce 540 př.n.l. se považují za vrchol jeho života, plného zvratů, ale i nového poznávání světa. Pýthagorem založené učení nezůstalo co do trvání omezeno dobou života svého zakladatele. Postupně pronikalo do učení jiných škol, zvláště do platónizmu, a také samo se utvářelo v celek, stále více se naplňující tajemností a mystikou čísla. Když filozof Seneca, žijící v době Neronově, zařadil skeptika Pyrrhóna (asi 360-270 př.n.l.) a Pýthagora mezi učitele, kteří zůstali bez pokračování, mýlil se. Oba našli své pokračovatele, Pýthagorás se však stále víc stával pojmem pro uzavřené exkluzívní celky úpadkového Říma, renezance a osvícenství, které chtěly proniknout do mystéria přírody.
Tato koncová stadia pýthagoreizmu byla podmíněna jeho samotným počátkem, který najdeme v jihoitalském Krotónu, tradičně spravovaném vyspělou společností rodové aristokracie. Sem se Pýthagorás, vzdělaný na naukách egyptských kněží, chaldejských mágů a indických "nahých filozofů", uchýlil před demokratickým procesem na Samu, kde se dostávali k moci místní obchodníci a řemeslníci, opření o sílu svých peněz. V Krotónu samský uprchlík vytvořil kolem sebe nejprve uzavřenou, pak stupňovitě rozvrstvenou společnost, která své členy hodnotila podle vědomostí a životních postojů a nebrala zřetel ani na jejich společenské postavení, ani na bohatství z doby před vstupem mezi pýthagorovce. Jejich Mistr, později ztělesněný ve svých pravých i apokryfních výrocích, měl u svých stoupenců autoritativní postavení, jaké si v poměru k nečlenům přivlastňovali všichni pýthagorovci, kteří se tak pro širší okolí stali nositeli exkluzívního aristokratizmu, a v důsledku toho i předmětem obecné nenávisti.
Pýthagorovské učení se vyvíjelo, ale jen nesnadno lze rozlišit jeho vrstvy. Podílet se na něm mohli jen ti, kdo byli do sdružení přijati, a teprve na Platónovo doporučení prodal zchudlý Filoláos sicilskému tyranovi a Platónovu příteli Diónovi (357-354) soubor pýthagorovských spisů. Z celého díla zůstaly jen rozptýlené dílčí informace, některé etické zásady nám dochovala báseň Zlatá slova (Chrýsá epé), která svědčí o vlivu pýthagoreizmu v pozdějších dobách.
Uzavřenost pýthagorovského sdružení posilovaly různé příkazy, které lze vysvětlit jako modernizovanou aplikaci prastarých magických tabuových příkazů kmenové společnosti. Zde však už vycházely z učení Mistrova. Víra v koloběh lidské duše, převtělující se po smrti do zvířete, charakteristická pro jiné současné (orfizmus) i pozdější (platónizmus) směry, dala snad pod vlivem Egypta vzniknout příkazům nebít a nezabíjet zvířata, nejíst jejich maso, nenosit vlněný šat, nejíst boby apod. Blízkost s orfiky dala též podnět k tomu, že Mistr začal být po smrti slaven jako božstvo a že v Metapontu, kde skončil život, mu byl postaven chrám. Z výsady proniknout mezi bohy a ukončit tím koloběh duše se mohli těšit všichni, kdo byli přijati do sdružení, jak jim také sliboval závěr Zlatých slov (v.70-71 přel. R.Hošek):
Až potom opustíš tělo a vejdeš v svobodný éter,
znát nemáš smrt, bůh, neznalý zmaru, už ne člověk smrtný.
Přechod mezi bohy byl pro pýthagorovce možný proto, že věřili v nesmrtelnou lidskou duši se stejnou podstatou, již mají bohové. Lidská duše se však za života člověka skládá z párových protikladů, jakými jsou např. vlhké - suché nebo studené - horké. Jejich vyváženost (harmonie) je příčinou zdravého stavu těla, naopak převaha jednoho z nich je příčinou nemoci, jak nás poučuje pýthagorovský lékař Alkmaión z Krotónu (6.-5.stol.). Ve stejném protikladu jsou podle Alkmaióna i smyslové orgány a mozek jako orgán myšlení, které jsou spolu propojeny zvláštními cestami (poroi). Tato učení uznávali jak stoupenec pýthagorovců, lékař - filozof ze sicilského Akragantu Empedoklés, tak zakladatel materialistické anatomie Démokritos z Abdér. S vyústěním tohoto pojetí duše je v souvislosti první zpráva o Alkmaionově chirurgickém vynětí chorého oka, které svou nemocností narušovalo v těle harmonii.
Lidské chování podřídili pýthagorovci řadě zásad, které vytvářely pýthagorovskou etiku. Vedle uvedených zákazů, závazných pro členy sdružení, stanovili morální kodex různých forem zdatnosti (areté), na jehož vrcholu stála absolutní poslušnost vůči předpisům, platným ve sdružení. V každodenním zpytování, jemuž se člověk věnuje před usnutím: "Čeho jsem nedbal? Co spáchal? Co nesplnil z toho, co třeba?", se poprvé setkáváme s otázkou zaměřenou k vlastnímu subjektu, která se po staletích znovu objeví u Augustina.
Pýthagorovský aristokratizmus odpovídal době, v níž se snažila rodová šlechta, ustupující ze světové scény, uchovat pro svou filozofii středu dosavadní pozice; tak se stal střed, v němž se ruší protiklady a nastává klidný smír, společenským ideálem pýthagoreizmu. Nebyla to ovšem jen pýthagorovská myšlenka. V rozháraných poměrech 6.století s ní vystoupili i jiní, např. básník Archilochos a athénské reformátor Solón. Dosáhnout středu znamenalo vyhýbat se krajnostem a spokojovat se s daným stavem, jak to vyjadřovala jedna z pýthagorovských zásad:
Lidem ať řízením božským se dostane kolik chceš žalu,
ty úděl, který je tvůj, sám snášej a nereptej přitom.
Je-li střed vyrovnáním protikladů, pak je také jejich splynutím, v němž se ukončuje jejich trvalý rozpor, který Řekové označovali slovem maché, boj. Narozdíl od věčného boje protikladů, jejichž zdůraznění bylo charakteristické pro Hérakleita, asi o generaci mladšího, dává pýthagorovcům dosažená shoda, souzvuk, harmonie kvantitativně různých protikladů možnost uznávat smírné vyrovnání různých vrstev ve společnosti i ve vesmíru. Bylo by však omylem vidět zde nějaký pacifizmus: pýthagorovcům šlo o vlastní obec, své nepřátele neváhali likvidovat, a tak také v čele se slavným olympijským vítězem zápasníkem Milónem rozdrtili svého bohatého souseda, město Sybaridu (r.511-510).
Od uznání kvantitativně různých protikladů vedla cesta k hledání hlavních protikladů: omezené - neomezené, sudé - liché, jedno - množství, pravé - levé, přímé - křivé, světlo - tma, dobré - zlé, čtverec - obdélník. Ty byly uznány za protikladné principy. Mnohé z nich se objevují i v mystických náboženských směrech, aniž by měly s pýthagoreizmem společného víc než stejnou metodu přístupu k poznání přírody.
Teorie středu a poznání světa vůbec souvisí s pýthagorovským učením o číslech a číselných poměrech, které zkoumali abstraktně v matematice a konkrétně v hudbě. V jejich postupu se s čísly zprvu spojovaly jen náboženské a mytologické pojmy, což bylo samo o sobě velmi podnětné pro rozvíjení abstraktních představ. Mladší pýthagorovci ztotožňovali však s číslem už každou jednotlivou věc a umožnili tak přechod k důsledně idealistickému výkladu stavby vesmíru. Právě na ně plodně navázal Platón při zmatematizování svého světa idejí. Číslo tedy bylo odtrženo od konkrétní hmoty, stalo se její formou a bylo považováno za hlavní, určující princip. Některá čísla přitom nabyla zvláštního významu.
Za dokonalá čísla byla považována čtveřice prvních čísel, tetraktys, protože jejich součet se rovná číslu deset (1+2+3+4=10). Číslo deset má zase tu zvláštnost, že obsahuje týž počet prvočísel (1,2,3,5,7) jako čísel složených (4,6,8,9,10). Tetraktys vyjadřuje i poměry: jednotka značí bod, dvojka přímku, trojka trojúhelník, čtyřka jehlan se čtyřmi stranami a šesti hranami, tedy opět s deseti prvky. Tetraktys zahrnuje i harmonické poměry - 2:1 oktávu, 3:2 kvintu, 4:3 kvartu, 4:1 dvojoktávu. Pozdější pýthagoreizmus ztotožňoval jednotku s myslí nebo s prvkem myslivosti, dvojku s věděním nebo prvkem prchlivosti, trojku se zdáním nebo prvkem žádostivosti, čtyřku s tělem, do něhož je uzavřena duše, nebo s počitkem. Dále rozkládali čísla do obrazců.
Matematickými postupy - některé asi Pýthagorás poznal v Babylónii - dospěli pýthagorovci ke složitým matematickým hříčkám, jimiž však současně rozšiřovali lidské poznání. Tak se zabývali spřízněnými čísly, tj. takovým párem čísel, v němž se každý jeho člen rovná součtu dělitelů druhého. Takové číselné páry měly podle nich magickou moc a zejména upevňovaly přátelství.
Pýthagorovcům však nebylo dáno proniknout k principu, který byl základem jejich poznání, nepoznala jej dokonce ani celá antická věda. Odhalil jej mnohem později arabský matematik Sabit ibn Korra (826-901), i tehdy však znovu zapadl. Pro vědu se stal jeho objevitelem teprve francouzský matematik P.Fermat (1601-1665) a r. 1638 jej publikoval Descartes.
Vedle úvah o číslech dosáhli pýthagorovci značných úspěchů v matematice, kterou podle některých názorů již povýšili na vědy. Zdá se ale, že se řecká matematika jako věda přece jen zformovala o něco později; chceme-li počítat podle pýthagorovců, pak tedy až ve 4.století př.n.l. Z konkrétních poznatků jim lze přičíst stanovení iracionálních čísel, a zejména formulaci tzv. Pýthagorovy věty, jejíž původ se někdy hledá buď v Orientě, nebo v době před Pýthagorem.
Bertrand Russel (1872-1970) se ve svém Úvodu do matematiky vyjádřil k těmto postupům slovy: "Skutečnost, že celá čistá klasická matematika může být odvozena od přirozených čísel, představuje celkem nedávný objev, i když o tom existovala tušení již dávno. Už Pýthagorás, který se domníval, že nejenom matematika, ale všechny ostatní věci se mohou odvozovat z čísel, dobře rozpoznával to, co je nejvážnější překážkou aritmetizace matematiky. Pýthagorás právě odhalil existenci nesouměřitelných veličin a zejména nesouměřitelnost, která existuje mezi stranou a přeponou čtverce. Jestliže délka strany je jeden palec, počet palců obsažených v přeponě se rovná odmocnině ze dvou, což se tehdy téměř nepodobalo číslu. Problém, který takto vznikl, byl rozřešen až dnes a úplně byl pochopen, teprve když aritmetice přispěla na pomoc logika..."
Pro pochopení pozoruhodných astronomických objevů, které učinili pýthagorovci, je třeba znát jejich hudební teorii. V ní se zabývali hledáním aritmetického středu, středu geometrického a zvláště harmonického, tj. takového, v němž se oktáva při poměru délky strun 1:2 dělí na kvartu (3:4) a na kvintu (2:3) podle zákona, že 1:2=(3:4).(2:3), neboť při stejném intervalu x:y=odmocnině ze dvou podle vzorce 1:2=x:y. X/Y=x/y=odmocnině ze dvou. Tato odmocnina ze dvou nemůže vyjadřovat poměr dvou celých čísel, neboť při poměru stran jedna ku odmocnina ze dvou vzniká disharmonie. I když z toho pýthagorovci, poplatní své filozofii, nevyvodili důsledek vůči svému tvrzení, že všechny věci mají podstatu v celých číslech, měly tyto jejich vědecké snahy význam pro výklad nebeských jevů.
Pýthagorovská škola geniálně vyspekulovala to, k čemu věda došla po dlouhých staletích precizními postupy. Svými názory přispěla k vývoji vědy tím, že u ní našli podnět pozdější myslitelé, jako T.Štítný (asi 1333-1404) v Řečech besedních, M.Kopernik při stanovení středu naší soustavy, J.E.Bode (1747-1826) při svých propočtech. S poznatky pýthagorovců pracovali teoretičtí matematikové i praktičtí geometři. I jejich filozofická východiska našla své pokračovatele, které však zavedla od konkrétního světa do světa idejí.
Hérakleitos: Panta rhei! Vše plyne!
(5. stol. př.n.l.)
Nemnoho zpráv o efeském Hérakleitovi dovoluje jen nepřesně vztahovat konec jeho činnosti k roku 480 př.n.l. Žil v době podvojného zápasu řeckých maloasijských měst. Jejich boj usiloval navenek o osvobození z perské nadvlády (skončila r.478), uvnitř města řemeslníci a obchodníci hledali pro sebe uplatnění v hospodářské síti perské říše. Tak se města dostávala pod dvojí tlak: na jedné straně odstavená rodová aristokracie, která se právem pokládala za nositelku místních řeckých tradic, a spolu s ní hladové masy, spjaté řeckou kmenovou sounáležitostí, na druhé straně Peršané a řemeslníci s obchodníky. Efeská obec se v oné době chovala obojetně, spíše propersky; pomohla perskému králi proti sousedním Kárům a nepřipojila se ani k všeřeckému protiperskému povstání.
I ty ojedinělé údaje, které o efeském rodákovi máme, např. že přiměl jednoho z místních properských správců - tyranů, aby se vzdal vlády, mluví pro jeho protiperské stanovisko. S tím by souhlasila tradice jeho rodu, spojující ho se zakladateli města. To, že se ve prospěch bratra vzdal tradičně rodinného úřadu kněze - krále, to, že byl vypovězen jeho přítel, že on sám odmítl účast na sepsání nové ústavy, bývá rovněž uváděno do této souvislosti. Je také známo, že byl samolibý, přezíravý a impulzívní. K efeské lidovládě zaujímal kritický postoj, jak odpovídalo jeho původu, povaze a názorům. Ty se zračí ve výrocích typu: proti všemu stojí jedno, oheň stojí proti všem a dokonalý jedinec (aristos) stojí nad většinou. S tím bývá spojován i jeho odchod do horské samoty ke konci života (stává se tak prvním poustevníkem), odkud se teprve vrátil těžce nemocen. Učení o toku všech věcí dalo podnět ke vzniku legendy, podle níž byl plačtivý a zemřel na vodnatelnost, již chtěl odpařít zábalem z hnoje. Uplakaného filozofa z něho udělal v římské císařské době Lúkiános (asi 120-180 n.l.) a s tímto označením vešel Hérakleitos několikrát do krásné literatury. Býval v ní však i oslavován: tak je tomu např. u J.Vrchlického (1853-1912) v básních Dle Herakleita (sbírka Hudba v duši) a Heraklit (sbírka Tiché kroky).
Hérakleitovy názory se dochovaly zlomkovitě a v takové podobě, že nelze s jistotou určit původní tvar jeho díla. Snad to byl ucelený výklad s titulem O přírodě, snad soubor moudrých hutných výroků, tzv. gnóm. Pro svůj neprůhledný, místy alegorický styl je Hérakleitos zván "Temný". K temnosti přispívá i to, že zlomky i v nich se vyskytující výrazy mnohdy připouštějí více výkladů.
V dochovaných výrocích se Hérakleitos vyjadřuje ke světu fysis, k lidem, k bohům a k celému vesmíru. S mytickými názory na svět se rozešel: "Tento svět, týž pro všechny, nevytvořil žádný z bohů ani z lidí, ale vždy jest, byl a bude živým ohněm, vyměřeně se rozněcujícím a hasnoucím podle svého vyměření." (B 30) Základem tohoto učení je názor, že vše vzniká ubýváním ohně ve věčném pohybu, který vyvolávají protiklady. Kvalitativní změnou ohně vznikají postupně země, voda a vzduch. Protiklady jsou přítomny ve všech jednotlivých věcech ["Nemoc činí zdraví příjemným a dobrým, hlad nasycení, únava odpočinek." (B 111) "Moře, voda nejčistší i nejšpinavější: pro ryby pitná a prospěšná, pro lidi nepitná a zhoubná." (B61) "Cesta nahoru a dolů, jedna a táž." (B60)], navzájem vytvářejí harmonii (jakou nacházíme např. u luku, kde jedna ruka napíná luk dopředu, druhá táhne tětivu zpět - B 51), směňují se ve vzájemné válce (později bude výraz maché, bitva, označovat ve filozofii rozpor) a vyvolávají věčný pohyb světového řádu, v němž by se klid rovnal smrti. Tuto dnes moderní myšlenku vyjádřil filozof krásným obrazem o řece, která k lidem přitéká stále jako nová.
Kosmický oheň nazývá Hérakleitos různými jmény: Logos, Věk, Moudrost, Osud, Nutnost, Bůh, Božstvo, Nejmocnější zákon (nomos theios), Zeus, Blesk (tj. nejčistší oheň z éteru). Proměny ohně jsou lidé svými smysly schopni zaznamenat, ale přirozená podstata (fysis) všeho se jim ráda skrývá. Proto se věčný přírodní řád v každém svém projevu nazývá jinak: "Bůh je den i noc, zima i léto, boj i mír, nasycení i hlad. Mění se právě ve směsi s kadidly, kdy bývá nazýván podle vůně každého z nich." (B 67) Protože je božstvo přítomno uvnitř věci, není u Hérakleita považováno za transcendentní pojem, tj. pojem stojící mimo tento svět.
Proměny, kterými Logos prochází, mají svůj průběh, vyměřený po celou dobu trvání, tj. po dobu třicetkrát 360 let, tedy 10 800 let (A 13) na cestě od horního bodu k dolnímu a zpět, který se našemu smyslovému zdání může jevit i jakousi pauzou v pohybu. Této cestě je všechno podřízeno: "Neboť slunce nepřekročí svou míru, sice je vyhledají sudice - Erínye, pomocnice spravedlnosti - Diky." (B 94)
Za jedinou moudrou věc považuje Hérakleitos znalost gnómy, výroku, "jímž se všechno řídí skrze všechno" (B 41). Proto klade na člověka požadavek, aby sám jako součást světového řádu tyto souvislosti pochopil a nebral jeho slova jako nějakou osobní výzvu.
Kromě základního poznatku o kosmickém ohni poznáváme ze zlomků další rysy a projevy, jimiž se podle Hérakleita v daném okamžiku světové stavby oheň realizuje. Některé výroky pocházejí ještě ze starobylých představ nebo metafor: "U boha sluje muž dítětem tak jako chlapec u muže" (B 79) nebo "slunce zšíři lidské nohy" (B 3), jiné zase ukazují k volné návaznosti na jiné myslitele (již ovšem Hérakleitos sám popíral a zdůrazňoval svou myšlenkovou samostatnost). Např. Hérakleitův Logos je věčný a jeden jako božstvo Xenofantovo, od něhož se ale liší tím, že není ohraničený a kulatý.
I duše je složena z ohně a zaniká proměnou ve vodu, jež zase umírá proměnou v zemi. To se však netýká duší výjimečných lidí; ty se nemění ve vodu, nýbrž splývají s ohněm a nadále se účastní světového procesu. Proto také duše nejlepších jsou suché, duše opilců mokré. Vzájemnou souvislost všeho dokazuje i to, že v duši se odměřeným množstvím ohně vyvolá bdění, spánek či smrt. Podobně prostupuje Logos - oheň jako božský zákon lidské zákony jako výtvory lidí, jejichž duše souvisí s Logem.
Výkladem konkrétních přírodních jevů se Hérakleitos stal zakladatelem empirického fyzikálního bádání. Nebeská tělesa podle něho svítí proto, že svým tvarem obrácené číše (té se už v mýtu podobá také člun boha Slunce, v němž Hélios za noci přijíždí ze západu na východ) zachycují čisté exhalace Země, nikoli však temné výpary moře. Pohybem číše vysvětloval zatmění Slunce a Měsíce. Sluneční teplo vyvozoval z toho, že Slunce je podle jeho názoru blíže k Zemi než ostatní nebeská tělesa; protože však Měsíc kladl ještě blíže k Zemi, musel hledat vysvětlení pro jeho chladné světlo a zdůvodnil je tak, že se Měsíc pohybuje nečistým prostorem. Harmonický pohyb hvězd a jednotu všeho kosmu uznával podle mílétského Anaximandra.
Na základě pozorování sledoval rovněž genetické otázky. Dospívání v druhém sedmiletí věku chlapce spojoval s pohybem váčku se semeny a lidský život dělil na pokolení po třiceti letech, tj. údobí přechodu přírody od jedné setby člověka k nové. Na základě předpokladů, že muž se může stát v patnácti letech otcem a ve třiceti dědem, vytvořil Hérakleitos genetické cykly, jejichž podstatou bylo empirické dělení věku na sedmiletá období (to už kdysi jako lidovou moudrost zaznamenal Solón).
Podle svého mínění se Hérakleitos odtrhl od předchozí přírodní filozofie, avšak tradice z něho učinila dočasného posluchače Xenofanova. Spojovalo ho s ním odmítání tradičního náboženství věřícího v bohy v lidské podobě. Stoupence našel především v lékaři Alkmaionovi (6. až 5.stol. př.n.l.), v Platónově současníku Kratylovi (5.stol. př.n.l.) a později též v Plútarchovi (asi 50 - 120 n.l.). Podle Platóna žilo v jeho době mnoho Hérakleitových stoupenců v Efesu a proniklo mezi lékaře - hippokratovce.
Ve zlomcích efeského myslitele lze odhalit kritiku statického pojetí školy Pýthagorovy i starších mytických názorů, dochovaných u Homéra a Hésioda. Naopak Hérakleitovo učení o pohybu Logu podnítilo Parmenida (asi 540-470 př.n.l.) a Zénóna (asi 490-430 př.n.l.) k vyslovení pochybnosti o existenci smysly poznatelného jsoucna, pohybu a poznání, jak to dokazoval zejména Zénón svými neřešitelnými soudy, tzv. aporiemi (např. Achilleus želvu nedohoní, letící šíp stojí atp.), v nichž se dnes vidí počátky problematiky, živé v moderní filozofii, matematice, fyzice a symbolické logice (problém pohybu, místa a času, konečna a nekonečna, teorie množin atd.).
Hérakleita odmítli takoví myslitelé, kteří vysvětlovali pohyb jako nežádoucí protiklad ideálního stavu, klidu (Platón), nebo jako časově ohraničený posun, probíhající uvnitř každé věci a směřující k její konečné dokonalosti (Aristotelés). Kladně přijímali Hérakleitovo učení skeptikové a zvláště stoikové, protože jim bylo důkazem správnosti jejich stanovisek, především v oblasti fysis. Tak potvrzení postulátu "žít ve shodě s fysis" shledávali stoikové ve zlomku: "Proto třeba jít za tím, co je společné" (B 2). Výroky, že vše se jednou stane ohněm (A 10), že oheň hasne a rozněcuje se podle toho, jak je mu to vyměřeno (B 30) nebo že se vesmír pohybuje mezi dvěma body za 10 800 let (A 13) jim byly důkazem pro oprávněnost učení o ekpyrósi, cyklickém světovém požáru.
Od helénizmu pronikalo Hérakleitovo učení do komentářů především jako doplněk alegorických výkladů. Odtud se stalo součástí judaistické literatury, jejíž představitel Filón se opíral o učení o Logu, což sehrálo i velký význam v nazírání křesťanství na Hérakleita. Počáteční slova evangelia Janova "Na počátku bylo slovo" (Logos) vedla snad k tomu, že apologeta Iústínos (zemř. 166 n.l.) viděl v Hérakleitovi křesťana; Klement Alexandrijský ho uznával vedle Izaiáše a evangelisty Lukáše za pramen znalostí o existenci pekelného ohně. Podle církevního autora 3.století Hippolyta vykládal divotvorce Simón Magos Starý Zákon tak, že v ohni viděl počáteční Logos, jiní křesťanští Otcové zase viděli v Hérakleitových slovech o světové éře, jež má trvat 10 800 let, shodu s učením o posledním soudu.
Evropské myšlení v oblasti filozofie a přírodních věd se mnohde s Hérakleitovými názory stýká. Působení tohoto myslitele na evropskou vědu můžeme sledovat velmi dlouho. Zvláště silně ovlivnil filozofickou poezii i prózu Giordana Bruna. U J.W.Goetha byly shledány bohaté shody názorů na jednotu světa, pohyb prvků, proud jako symbol věčného pohybu, harmonii protikladů i na oheň jako symbol; podobně u G.W.F.Hegela ("není ani jediné věty, kterou bych nebyl přijal do své logiky"), i u F.Nietzsche ("Svět věčně potřebuje pravdu, a tudíž věčně potřebuje Hérakleita"). Zjevný je Hérakleitův vliv na romantiky, na evoluční teorie, na G.W.Leibnize, Ch.Darwina, B.Engelse, H.Spencera a H.Bergsona. Velkou knihu o více než osmi stech stranách věnoval tomuto řeckému mysliteli F.Lasalle (Die Philosophie Herakleitos des Dunklen von Ephesos), jehož pojetí kritizovali K.Marx, B.Engels a V.I.Lenin (Filozofické sešity). - A polský znalec řecké kultury T.Sinko vtipně poznamenal, že nejlepším dokladem reálnosti Hérakleitovy nauky o pohybu je biograf.
Orfeus a orfikové
(6. stol. př.n.l. - 6. stol. n.l.)
V řecké mytologii byl Orfeus synem Múzy Kalliopy a Apollóna, ale udržel si původní thrácké rysy, např. sexuální náboženskou čistotu nebo moc nad hudbou. Také jeho návrat z podsvětí, kam se vydal, aby získal zpět svou manželku Eurydiku, mýtus, poznamenaný věčnou ztrátou milé osoby, je vlastně zobrazením thrácké víry v reinkarnaci, možnost posmrtného oživení. Nešťastný z této trvalé ztráty seděl Orfeus sedm měsíců na březích Strymónu, pak odešel do Rhodop a tam byl rozsápán thráckými ctitelkami boha Bakcha. Múzy, které podléhají Apollónovi, pohřbily Orfeovo tělo, jeho hlavu odneslo moře k ostrovu Lesbu. V pozdější tradici se Orfeus stal věštným bohem a kolem jeho postavy vzniklo zvláštní učení a sekta stoupenců.
Orfická nauka vzniká zhruba paralelně s maloasijskou materialistickou filozofií; proti jejím pokusům o rozumový výklad světa podává orfizmus jeho mystický obraz. Orfikové, s nimiž se v řeckém světě setkáváme od 6.stol. př.n.l. až do 6.stol. n.l, tedy více než tisíc let, nevytvořili jednotný systém: jejich názory se mění lokálně i chronologicky. Cílem nauky bylo podat zasvěcencům výklady týkající se vzniku světa, pravidel lidského života a posmrtných osudů duše. Neexistuje ucelený výklad, vzniklý v některé z orfických skupin; zlomky, dochované u jiných autorů nebo na destičkách v hrobových nálezech na sebe někdy navazují, ale neméně často spolu nesouvisejí a dokonce si i odporují. Z rozsáhlejších, ale zase nepodstatných výkladů známe básně o Orfeově putování s Argonauty (Argonautika) a o magické moci určitých kamenů (Lithika).
Ze zlomků poznáváme základní orfický mýtus, který má několik variant. V jiných souvislostech se zde opakují představy známé z Homéra a zvláště z Hésioda, ale také z lidových vyprávění (připisovaných např. bájnému Orfeovu synovi Músaiovi) nebo i odjinud (např. Aión, věk, byl snad převzat z perského okruhu). Orfikové chtěli mytologickým způsobem podat vysvětlení vztahu jednoho (principu) k mnohým (jevům), který zajímal i předsókratovské filozofy.
Mýtus o stvoření světa měl v orfickém podání řadu variant, které se odlišují zejména začátkem výkladu. Někdy v nich stojí na počátku Čas (Chronos), jindy voda a hmota (hýlé), z níž vznikla Země, nebo se z vody vytvořilo bahno, jež dalo vznik živočichu, hadu se lví hlavou a s obličejem boha, zvaného jedním jménem "Héraklés a Chronos"; jindy bývá na počátku Noc (Nýx) a Aér nebo Chaos atd. Vlastní výklad - zde poněkud stylizovaný - byl asi takový: Nejstarší princip Chronos (=Čas) či Aión (=Věk) stvořil Aithér (=Ovzduší) a Chaos (=Jícen), kteří byli v hluboké tmě. Chronos vytvořil v Aithéru stříbrné vejce, z něhož vznikl Fanés (=Zjevený), nazývaný také Prótogonos (=Prvorozený), Fatheón (=Zářící), Erós apod., který má čtyři oči, čtyři zvířecí těla, hlas býka a lva, zlatá křídla a ženský i mužský úd, v němž obsahuje zárodky bojů. Je prvním světlem, které nemůže spatřit nikdo jiný než jeho sestra Nýx (=Noc). Zde je tedy zárodek myšlenky o vzájemném vylučování protikladů, kterou se zaobírala i předsókratovská filozofie. Nýx zplodí s Fanem Úrana (=Nebe) a Gáiu (=Zemi) a Úranovi předá vládu nad bohy; ten svrhne své děti Títány do Tartaru, avšak Kronos, který Títány vede, se zmocní vlády nad Úranem. Kronos spolyká děti, které má s Rheou, ale z nich se zachrání Zeus s pomocí Kúrétů. Nato se sám zmocní Kronovy vlády, zbaví Krona mužství a odchází do věštírny Noci, aby se zeptal, jak má vládnout světu. Nýx mu dává rady a nabádá ho, aby se s Kronem usmířil. Zeus polyká Fana, a tak je nyní v Diovi obsažen Aithér, nebe, moře, Země, Ókeanos, Tartaros, řeky a všichni bohové a bohyně, zkrátka vše, co bylo i co bude. Také Fanova síla přešla do Diových údů. Jednotliví bohové jsou teď emanacemi Diova těla, jako např. Athéna, která vystoupí z Diovy hlavy.
Mytologické představy přenášeli orfikové na obraz světa a lidské společnosti. Vidíme to např. na úloze vejce; vejce mělo v mytologii značný význam - i některým "historickým" osobám, např. známé krasavici Heleně, se přisuzovalo zrození z vejce. Vědomosti o složení vejce zapůsobily na orfické kosmogonické představy: ještě i v pozdějších dobách se mezi orfiky udržoval názor, že nebeská sféra je uspořádána podobně jako vejce: skořápka odpovídá nebeské klenbě a pod ní se soustředně kruhovitě rozprostírající aithér odpovídá zase vaječné bláně.
S mýtem o stvoření světa byly paralelně spjaty i osudy lidstva: podle mytologických představ probíhají v několika epochách. Zlatý věk se končil vítězstvím Krona nad Úranem, ve stříbrném vládl Kronos s Rheou - Démétrou. Po odstranění Krona vládne s Rheou - Demetrou Zeus, za jehož vlády vzniká dnešní lidské pokolení, lišící se od předcházejících svým původem, který mu vtiskl i jeho povahu. Osudy Diova pokolení jsou spojeny se vznikem posledního pokolení lidstva. S Rheou - Démétrou zplodí Zeus dceru Persefonu - Koru. S Persefonou Zeus zplodí syna Dionýsa - Zagrea, jemuž chce předat svou vládu. Ale žárliví Títáni roztrhají mladého Dionýsa - Zagrea na sedm dílů a uvaří ho. Při jídle jsou překvapeni Diem, který je spálí bleskem a Apollónovi poručí uložit Dionýsovy pozůstatky v Delfách. Z Dionýsova srdce Zeus spolu se Semelou zplodí nového Dionýsa, kdežto ze zbytku Títánů dá vzniknout novému lidskému pokolení, které má v sobě dva principy, dionýsovský a títánský. Svou títánskou povahu mohou lidé přemoci a pomocí Dionýsa dojít zase k spasení. Mýtus o tomto pokolení lidí byl díky své vnitřní dynamice přitažlivý i pro pozdější dobu: na jeho základech spočívá např. i Nietzschův (1844 - 1900) výklad o apollinském a dionýsovském principu v člověku.
Významné bylo učení o lidské duši, které častěji zapůsobilo na pozdější dobu, např. na Platóna, který se dal ovlivnit naukou o posmrtném životě duše, ale odmítal prostředky, které podle Orfiků mají vést ke zmírnění nebo zproštění podsvětních trestů, např. zasvěcování nebo některé obětní úkony. O těch ale nevíme nic, protože šlo o tajné, a tudíž nezveřejňované učení. - V orfické nauce, hlásané potulnými kazateli bez stálých svatyní, se tělo (sóma) považovalo za hrob (séma) duše. Orfikové se proto zdržovali pojídání masa, neboť jeho požitím by se poskvrnili; v jejich pojetí se totiž může duše převtělit do zvířete. Pokračováním pozemského života byl podle orfiků život v podsvětí, obdobný pozemskému, a tak v něm byl člověk vystaven i trestům. Ani v podsvětí se duše nemůže zdržet zla, a proto se vrací na svět a bere na sebe nové tělo. Tak bylo podle orfiků tělo něčím pomíjivým, kdežto duše byla stálým principem. Svému tělu může duše ukázat budoucnost, ale musí se za tímto účelem zbavit tělesných pout. Tuto část orfického učení považují někteří badatelé za egyptskou, jiní v ní vidí pozůstatek primitivních představ.
Ve své podstatě odvádělo orfické učení stoupence od vnějšího reálného světa a zaměřovalo jejich pozornost a snahy k záhrobnímu životu. Jejich výklady o vzniku světa a o člověku a jeho podstatě byly mystické a ryze spekulativní. Orfikové si nevšímali přírody, jejich názory jsou pouze propracovanou a myslitelsky zdokonalenou mytologií, v níž se pochopitelně odrážejí i soudobé poměry včetně sociálního útisku, jejž chtějí orfikové řešit vírou v odplácející spravedlnost. Proto se orfizmus udržel po celý starověk a za římského císařství se dočkal své renezance. Kult Orfeův se tehdy svým vlivem rovnal kultům orientálních božstev, které se hojně šířily impériem, byl přijat do mytologie tzv. gnostiků a hlásáním možnosti zmrtvýchvstání (Orfeus se vrátil z podsvětí) se sbližoval i s křesťanstvím. Orfeus se stal bohem, který svou hudbou uklidňuje přírodu (zde byl sbližován s Davidem) a vede ji jako "dobrý pastýř". Přírodě a celému světu přináší ve své hudbě harmonii, tj. svornost, a tím i mír. V této podobě našel Orfeus jako námět, zvláště malířský, místo i v pozdějších dobách.
Některé antické osobnosti	1
Homér - učitel Řecka	1
Hésiodos - první básník Evropy	4
Pýthagorás - muž činu a vědy	6
Hérakleitos: Panta rhei! Vše plyne!	10
Orfeus a orfikové	14

Obrázek 1 Pythágorás

Obrázek 2 Hérakleitos

Obrázek 3 Homér