Náboženství
Z Wikipedie, otevřené encyklopedie http://cs.wikipedia.org/wiki/N%C3%A1bo%C5%BEenstv%C3%AD
Náboženství v původním významu slova znamenalo v češtině bohoslužbu či kult, stejně jako dosud v polštině. Moderní a velmi široký význam slova vznikl z přesvědčení, že lze najít společný pojem pro různé náboženské soustavy; současní badatelé o tom většinou pochybují.
Náboženství dnes může znamenat:
•	Obecně (v jednotném čísle) praktický i reflektovaný vztah člověka nebo určitého společenství k tomu, co je přesahuje a na čem závisí.
•	Určitý kulturní a společenský systém, v němž se tento vztah projevuje a uskutečňuje.
•	V židovsko-křesťanském prostředí se náboženství často ztotožňuje s (náboženskou) vírou, tj. s očekáváním a nadějí do budoucnosti.
•	V přeneseném smyslu může „náboženství“ znamenat i jakoukoli jinou absolutní životní orientaci, jíž se člověk cítí vázán.
Všechna náboženství mají společné rituály nebo bohoslužby, určité představy o světě a místě člověka v něm a většina náboženství vyžaduje i určitou morálku. Většina náboženství se chápe jako vztah k Bohu nebo božstvům, na nichž člověk závisí a k nimž se obrací s díkem a s prosbou o ochranu. Výkon bohoslužebných obřadů je často svěřen zvláště vybraným nebo pověřeným osobám, kněžím, a některá náboženství se společensky organizují jako církve.
Srovnávacím studiem náboženství se zabývá religionistika, přesnější vypracování určitého náboženského učení zevnitř je úkolem teologie.
Pojem náboženství
Moderní evropský pojem náboženství (lat. religio) nemá ekvivalent v řečtině, v hebrejštině ani v dalších jazycích a při překladech se musí nahrazovat pojmy pro zbožnost, kult, povinnost, zákon nebo učení. Latinská religio také původně znamenala svědomité dodržování kultu a pravidel, včetně věšteckých znamení. Teprve v císařském období, kdy se v Římské říši setkávaly velmi různé kulty a bylo třeba společné označení, začal se význam slova rozšiřovat a pro Lucretia už znamená téměř totéž co pověra.
V tomto významu jej v novověku převzala většina evropských jazyků (vedle vlastních slov pro zbožnost, kult atd.), protože zejména osvícenská kritika náboženství neviděla mezi náboženstvími podstatné rozdíly. Teprve důkladnější poznání a studium mimoevropských „náboženství“ ukázalo, že se jedná spíše o eurocentrický omyl. Současná antropologie i etnologie naopak vyžaduje, aby se kulturní a společenské jevy popisovaly z hlediska a v pojmech „domorodců“, lidí, kteří v dané společnosti žijí (tzv. emický přístup). Také někteří protestantští teologové (Karl Barth a jeho škola) toto označení odmítají, zdůrazňují, v čem se křesťanství od jiných náboženství liší a tvrdí, že je naopak kritikou všech náboženství.
Naproti tomu řada sociologů si všimla společenské funkce náboženství a z tohoto hlediska v nich vidí mnoho společného. Emile Durkheim pokládal náboženství za výraz kolektivní identity skupiny, která si teprve v posvátném uvědomuje sebe samu. Psychologové objevili obdobnou roli náboženství při integraci lidské osoby, pro vznik vztahů důvěry, jako oporu společné morálky a podobně. Jiní autoři – například Rudolf Otto – naproti tomu hledají společné prvky nebo vrstvy různých náboženství: pro R. Otta je to posvátná bázeň, pro M. Foessela „výraz toho, zač dlužíme bytosti-základu“ a pro J. Sokola „lidská odpověď na fakt života a existence, který se v náboženství chápe jako dar.“
Typologie náboženství
Různá náboženství v širokém slova smyslu provázela všechna známá lidská společenství, a to už od velmi dávných dob: za první nepochybné známky člověka se často pokládají symbolické projevy, například pohřby nebo malby. Nejstarší známé pohřby jsou patrně staré až 300 tisíc let, symbolické malby desetitisíce let. Během posledních dvou století shromáždili archeologové, etnologové a religionisté nesmírné množství materiálu z celého světa, jež ukazuje obrovskou rozmanitost náboženských projevů.
Pokusy uspořádat tuto rozmanitost do lineární řady, jak se o to snažili evolucionisté 19. století, se nezdařily, přesto se lze pokusit o (samozřejmě jen hrubé a přibližné) třídění, typologii náboženství podle různých hledisek.
Náboženství přírodní (kmenová) a zjevená (historická)
Tzv. přírodní nebo lépe kmenové náboženství je ve skutečnosti samozřejmý a nepochybný, nerozlišený celek zvyklostí a tradic daného společenství, který tvoří jeho identitu a odlišuje je od ostatních. Teprve v daleko složitějších společnostech se z tohoto celku vydělují jednotlivé složky kultury: hudba a tanec, vyprávění, umění, divadlo, obyčeje, právo, literatura a další. Kmenové náboženství je kolektivní a uzavřené, člověk se do něj rodí, děje se ve společných slavnostech a nemá žádné výslovné učení. Charakterizuje obvykle společnosti sběračsko-lovecké a předává se socializací.
Jakousi přechodnou formu představuje náboženství rodové (kult předků), typické pro zemědělské společnosti, které má společnou strukturu, ale v každém rodě se uctívají jiní společní předkové.
Naproti tomu náboženství historická se odvozují od vystoupení určité zakladatelské osobnosti a jejího zjeveného učení a příkladu. Příkladem může být židovství s Abrahámem a Mojžíšem, mithraismus se Zarathuštrou nebo islám s Muhammadem. I když obvykle začínají jako náboženství jisté skupiny, vytvářejí si posvátné texty, později psané a komentované. Díky tomu lze často sledovat i určitý vnitřní vývoj, který vede k monoteismu a k posunu důrazu od vnějšího náboženského jednání (kultu) k učení a mravním požadavkům. Postupně se obracejí k jednotlivému člověku, mohou se tudíž šířit i přes hranice původního etnika a nabývat univerzální povahu. Často provázejí i širší společenskou a politickou integraci a více či méně se spojují s politickou mocí.
„.. že všechna politika na mravnosti se zakládá a mravnost na vyšším stupni vývoje je podstatnou částí náboženství, politika nutně měla vždy náboženský ráz ..“ (T. G. Masaryk, Ideály humanitní, str. 197)
Ani tato typologie však není zcela vyhovující. Tak buddhismus je jistě náboženství historické, je však jistou kritikou rodového náboženství a hinduismu, obrací se od počátku k jednotlivému člověku a je skeptický, takže se k politickým účelům nehodí. Také křesťanství se od počátku obrací k jednotlivci, má univerzální nárok a přes střídavě více a méně kritický postoj ke „světské“ moci se politickému zneužití neubránilo.
Polyteismus a monoteismus
Jednoduché rozlišení spočívá na tom, zda dané náboženství uctívá jednoho nebo více bohů. Nesnáz je v tom, že mnohé kmenové společnosti o žádných bozích nemluví, nýbrž uctívají „přírodní síly“ na posvátných místech a při zvláštních příležitostech (nový Měsíc, zatmění a podobně). Na dotazy etnologů často neurčitě zmiňují nějakého původce světa, což vedlo W. Schmidta k domněnce o „původním monoteismu“. Bůh i božstvo jsou totiž pojmy naší kultury, které se nedají snadno přeložit do jiných jazyků a kultur.
Většina vyspělých kultur starověku uctívala různě členitou hierarchii božstev s jedním nejvyšším a ani v řecké a římské mytologii nejsou postavy bohů tak zřetelně odlišené, jak si naši předkové představovali. Mytologie jsou velmi proměnné a svědčí spíše o pojmenování nějakých sil (blesku, plodnosti, úrody) nebo oblastí (rodiny, obchodu, řemesel) než o vyhraněných „osobnostech“ bohů se stálými jmény. v buddhismu se bohové vůbec nevyskytují, v židovství nesmí být Bůh nijak zobrazován.
Místní a univerzální náboženství
Jiné jednoduché rozlišení se zakládá na tom, zda se určitá forma náboženství vyskytuje pouze na určitém místě, v určité oblasti, anebo zda je na místě nezávislá a univerzální. Místní „náboženství“ v pravém slova smyslu jsou vlastně kulty, provozované na určitém posvátném místě, které lidem nebrání, aby se na jiném místě – v rámci téže kultury - účastnili jiných. Takové kulty jsou zpravidla kolektivní a mohou se konat jen v určitém čase – podobně jako křesťanské pouti. Univerzální náboženství se naproti tomu obvykle obracejí k individuu (i když také zdůrazňují společenský výkon obřadů a společenskou povahu etiky) a kladou důraz i na morálku a učení. Nauka (dogmatika) je ostatně způsob, jak se náboženství může vymezit od svého okolí a přitom se neopírat o etnický původ.
Jistý návrat k uzavřenému a výučnému náboženství představují aspoň na první pohled tzv. sekty, jenže z historie víme, že podobně začínala i pozdější univerzální náboženství a naopak úspěšné sekty se snaží o větší otevření a oslovení široké veřejnosti, podobně jako tzv. nová náboženská hnutí, většinou odvozená z křesťanství. Rozlišení mezi uzavřeným a otevřeným náboženstvím, které se v důsledku promítne i do povahy společnosti, zavedl Henri Bergson.
Vnější a vnitřní náboženství
Jiná důležitá proměna se podle Karla Jasperse odehrála v tzv. „osové době“ kolem poloviny prvního tisíciletí př. n. l. v několika různých vyspělých kulturách tehdy došlo k „objevu“ individua, osobní svobody a odpovědnosti. v oblasti náboženství tomu odpovídá zvnitřnění, posun důrazu od společných slavností a svátků k individuální upřímné zbožnosti a morálce. v židovství se v té souvislosti také poprvé objevuje pojem náboženské víry jako očekávání budoucnosti a naděje na záchranu (spásu).
Se zvnitřněním, individualizací a univerzalizací náboženství souvisí patrně také „objev“ monoteismu a radikální transcendence jediného Boha stvořitele. Zatímco pro starší náboženství byli bohové sice mocnou, ale přece jen součástí světa a často sami podléhali silám osudu, izraelský Hospodin je jeho jediným původcem a vládcem a sám je zcela mimo svět a jeho zákonitosti. Člověk se k němu tudíž nemůže přímo dostat, je odkázán na jeho zjevení a nanejvýš může pozorovat stopy jeho působení.
Definice náboženství
Není známa definice náboženství, na níž by se širší vědecká komunita shodla. Náboženství v moderním smyslu je totiž velmi abstraktní pojem, k němuž se dospěje až na základě srovnávání. Na náboženství je možné nahlížet z různých, i protikladných úhlů pohledu. Odborná literatura poskytuje mnoho různých definic. Skoro lze říci: kolik badatelů, tolik definicí.
Příklady definic náboženství
Následující příklady jsou pouze ukázkou pestrosti a různorodosti definic náboženství.
Gottlieb Fichte: 
Náboženství je poznání; objasňuje člověka sobě samému, odpovídá na nejvyšší otázky, které vůbec mohou být vzneseny, a přináší tak člověku dokonalou jednotu se sebou samým a skutečné posvěcené mysli.
Sigmund Freud: 
Náboženství je kolektivní neuróza, respektive funkce individuální psychiky, jež produkuje bohy, kteří mají za úkol těšit a uspokojovat dětinské touhy dospělého.
Clifford Geertz:
Náboženství je 
1) systém symbolů, které 
2) v lidech ustavují silné, pronikavé a dlouhotrvající nálady a motivace tím, že 
3) formulují pojmy obecného řádu bytí a 
4) obdařují tyto pojmy takovým nádechem skutečnosti, že 
5) se tyto nálady a motivace zdají jedinečně realistické.
Karel Marx: 
Náboženská bída je výrazem jednak skutečné bídy, jednak protestem proti skutečné bídě. Náboženství je povzdech utlačovaného tvora, cit bezcitného světa, duch bezduchých poměrů. Náboženství je opium lidu.
Rudolf Otto: 
Jádro všech náboženství tvoří posvátno, které je vlastní každému náboženství. Náboženství je pak vztah člověka k posvátnému.
Alfred North Whitehead: 
Náboženství je loajalita ke světu.
Ivan Štampach: 
Náboženství je reálný, životní, osobní vztah člověka k transcendentní zkušenosti.
Tradiční náboženství
Světové názory v náboženství je možno dělit na dualismus jako základ teismu, na monismus jako základ ateismu, popř. panteismu. Pokud věřící věří pouze v jednoho boha, jedná se o monoteismus, pokud ve více, jedná se o polyteismus. Pokud ztotožňují boha s přírodou, jedná se o panteismus jakožto formu monismu. Panteismu je velmi podobný panenteismus. Na rozdíl od panteismu, který říká, že všechno je bůh, panenteismus tvrdí, že všechno je v bohu, který ovšem existuje i mimo toto „všechno“, je tedy vlastně i formou teismu.
Nejrozšířenějšími monoteistickými náboženstvími současnosti jsou křesťanství a islám, která obě navazují na židovství (judaismus). Věřící těchto náboženství jsou lidé Knihy, neboť věří ve stejného Boha a Starý zákon považují za posvátný - inspirovaný samotným Bohem. Křesťané kromě Starého zákona uznávají též Nový zákon. Muslimové Starý i Nový zákon v dnešní formě neuznávají, neboť je považují za pozměněné vůči jejich původní zjevené formě, avšak uznávají některé biblické postavy a myšlenky. Jejich Knihou je Korán.
Mezi monoteismem a polyteismem jsou střední posice. Inklusivní monoteismus tvrdí, že uctívání kteréhokoliv boha je uctíváním téhož Boha. Jedná se tedy o uctívání jednoho Boha v mnoha podobách. Henoteismus (řecky heis Theos, jeden bůh), monolatrie (řecky moné latreia - jediné uctívání) či katenoteismus (řecky kath'hena theon, jeden bůh v čase) uctívá jen jednoho boha, ale připouští existenci dalších.
Jsou-li věřící nějak organizováni, je takové sdružení označováno jako, moderně, náboženská společnost, nebo, historicky, tradičně, náboženská obec. Křesťanská náboženská společnost se jmenuje církev. v pojetí křesťanů je jejich církev Církví, tedy tou pravou, členství v níž je nejjistější cestou ke spáse. To ostatně o sobě tvrdí i mnohá jiná náboženství. Většina křesťanských církví – výjimku tvoří snad jen některé menší – však připouští i možnost dosažení spásy mimo Církev či před jejím vznikem, na základě spravedlivého života v souladu se svědomím, a to i u nekřesťanů či dokonce ateistů.
Každé náboženství má jinou interpretaci pojmu bůh, podle potřeb té či oné společnosti, ve které vzniklo, a podle doby vzniku. To je společný jmenovatel a podstata všech náboženství, s výjimkou monistických. v pojetí některých monoteistů je bůh synonymem slova Pravda. Náboženství se tak jeví hledáním Pravdy. v pojetí jiných monoteistů je bůh pojem, který nekonečně transcenduje všechny nám známé i dosud neznámé pojmy. Proto není možné Jej omezit na jeden z nich, ať sebevznešenější, jako je Pravda, Láska nebo Spravedlnost. Materialisté nepřipouštějí, v rozporu s dlouhou duchovní tradicí, existenci jakýchkoli vyšších sil.
Věřící připouštějí zneužívání náboženství, ale pozitiva náboženství podle nich převažují nad negativy. Zejména je kladen veliký důraz na morálku, která je v mnoha náboženských systémech velice propracovaná.
Věřící obvykle nejsou pokrokáři, jsou spíše konzervativní. Sekularizovaný životní styl vede některé věřící k chiliasmu: „Biblické varování, že národ, který se odvrátí od Boha, je odsouzen k záhubě, racionálně přeloženo znamená, že pokud nebude společnost používat dosavadní osvědčená pravidla, pozvolna se rozpadne.“
Odluka církve od státu
V moderní době, od dob osvícenství, proběhla v některých státech, zpravidla ve vyvinutějších demokraciích, odluka církve od státu – konsekventní dělení politiky a víry, podobně jako i jiných oblastí veřejného života. Jejím důsledkem je mimo jiné to, že náboženská výchova ve školách není povinná. Dalším požadavkem společnosti je, aby státem uznané církve byly prokazatelně obecně prospěšné, dobročinné.
Počty věřících v hlavních světových náboženstvích
Nejvíce lidí se dnes hlásí ke křesťanství, následuje islám a hinduismus. Někteří muslimové však tvrdí, že praktikujících muslimů je více, než praktikujících křesťanů. To je však velmi relativní a teoretická otázka, která je úzce spojená s chápáním a používáním termínů apod.
Více než miliarda lidí se s žádným náboženstvím neztotožňuje. Následující tabulka je přibližná a udává základní informace o největších náboženstvích světa.
Nejznámější náboženské směry ve světě
http://www.svetova-nabozenstvi.cz/
Konfucianismus
Konfucianismus začal osobou čínského myslitele Čchiou Kchung, zvaného též „král filozofů“ nebo Kchung-fu-c', mezinárodně Konfucius, jak ho nejčastěji známe dnes.
Konfucionismus zaznamenává jistý praktický posun oproti taoismu: každý člověk má plnit to, k čemu je určen, a má zachovávat normy spravedlivého mravního chování
„K dobrému se chovej dobře, ke zlému se chovej spravedlivě.“
Konfucius
Konfucius, následovník Lao-c', se v základech ve svých názorech od taoismu příliš neliší, je však více zaměřen na etiku a státní společenství.
Byl veřejně mnohem aktivnější, což si vynutila doba, plná společenských změn a mocenských nepokojů.
Žil na přelomu 6 a 5. století př. n. I. Ve svém ideovém systému zdůrazňoval důležitost tří aspektů:
•	li - správné chování a jednání člověka
•	žen - ohleduplnost a soucit k druhým
•	siao - úcta ke starším a předkům
Podstata konfucianismu
Pravou podstatu konfucianismu musíme hledat v odlišném pohledu Číňanů na náboženství. Konfuciánci vidí náboženství jako způsob vzdělávání.
Čínské slovo ťiao má ve skutečnosti dva významy: náboženství a vzdělávání.
Pro konfuciánce bylo nejdůležitější funkcí náboženství vštípit lidem morální hodnoty.
V konfucianismu nenajdeme žádné kněze ani sekty, dokonce ani žádná kréda, kterými by se mohli jeho stoupenci řídit. Nekonají se veřejné obřady a neexistuje ani osobní vztah k bohu.
Konfucianismus nemá žádné slovo odpovídající bohu ani svaté písmo. Nemá žádnou náboženskou strukturu.
To ovšem neznamená, že by se nezajímal o duchovní život. Ačkoli Konfucius věřil, že by se měl člověk o svůj osud zasloužit sám a nespoléhat na pomoc božstev, přijal mnoho rysů starověkého čínského náboženství. Obhajoval názor, že při obětování božstvům měl člověk věřit v jejich existenci. Modlil se k Nebesům a propagoval starověké rituály. Přijal tradiční čínský řád vesmíru, považoval Nebesa za nejvyšší sílu a podporoval uctívání předků, jeden z důležitých prvků tradičního čínského náboženství.
Konfucianismus jako státní náboženství Číny
Konfuciánství vede k uctívání nebe, země a předků.
Vede člověka k uvědomování si vlastní odpovědnosti, aby tak mohlo být dosaženo harmonie v životě člověka i celého lidstva.
Klade důraz na přesné vykonávání obřadů, na péči o zemřelé a jejich dobrý úděl na věčnosti.
Zdůrazňuje rodinné a občanské ctnosti, význam náboženství pro stát.
Proto byl konfucianismus dlouho státním náboženstvím Číny
Čínský vzdělávací systém
Konfucianismus se stal státním náboženstvím, a položil tak základy Čínského vzdělávacího systému, který přetrval dva tisíce let.
Konfucius říkal: „Studuj, jako kdybys nikdy nemohl dosáhnout dokonalosti, jako kdybys mel strach, že své znalosti ztratíš.“
Nikdo nedokázal lépe podnítit v lidech vůli ke studiu.
Prostřednictvím studia mohli dosáhnout moci a vstoupit do státních služeb. Mladí muži podstupovali náročné zkoušky, jen aby mohli získat místo v některém úřadu. Během let se systém státních zkoušek zdokonalil a začal klást hlavní důraz na znalosti konfuciánského myšlení.
Pro studenty bylo největší odměnou, když úspěšně složili státní zkoušku. Nejen student, ale i celá jeho rodina, a dokonce i vesnice, kde žil, požívali vážnosti. Úspěšný kandidát směl na dvoře svého domu vztyčit vlajku na znamení svého triumfu.
Zkoušky byly přístupné většině mužů bez ohledu na jejich společenské postavení, byly však velmi náročné a vyžadovaly několik let tvrdé přípravy. Z tohoto důvodu byla většina kandidátu z rodin, které si mohly dovolit podporovat své syny po dobu studia.
Nicméně Čína nabízela kariéru všem talentovaným a ti nejtalentovanější zastávali nejvyšší státní úřady. Tito učení úředníci, nebo chceme-li mandaríni, byli nejuznávanější společenskou třídou v zemi.
Konfucianismus působil jako stabilizující a sjednocující prvek. Během dlouhé čínské historie vládnoucí dynastie vzkvétaly a zase upadaly, ale konfucianismus zůstával společenským a vládním ideálem.
Obsah
Pojem náboženství	1
Typologie náboženství	2
Náboženství přírodní (kmenová) a zjevená (historická)	2
Polyteismus a monoteismus	3
Místní a univerzální náboženství	3
Vnější a vnitřní náboženství	3
Definice náboženství	4
Příklady definic náboženství	4
Tradiční náboženství	5
Odluka církve od státu	6
Počty věřících v hlavních světových náboženstvích	6
Nejznámější náboženské směry	6
Judaismus	18
Historie	18
Mojžíš	19
Hebrejská Bible	19
Židovský rok	19
Obřady a svátky	20
Bohoslužba	20
Křesťanství	14
Ježíš Kristus	16
Principy křesťanství	17
Bible	17
Instituce	17
Řády v rámci katolicismus	17
Svátky a obřady	18
Ostatní svátky	18
Větve:	18
Islám	6
Prorok Mohamed	9
Korán a Hadith	9
Bible a Korán	10
Větve a proudy islámu	10
Instituce	10
Obřady a svátky	11
Měsíce v roce	11
Hinduismus	11
Posvátné texty	13
Obřady a instituce	13
Hinduističtí bohové	13
Brahma	13
Šiva	14
Višnu	14
Větve	14
Svátky	14
Buddhismus	14
Buddha	11
Instituce	12
Buddhistické učení	12
Taoismus	14
Lao-c’	15
Jin a Jang	15
Podstata Taoismu	15
Meditace	15
Principy taoismu	16
Konfucianismus	6
Konfucius	6
Podstata konfucianismu	7
Konfucianismus jako státní náboženství Číny	7
Čínský vzdělávací systém	7

Islám
Muslimské náboženství, které praktikuje 1,1 miliardy věřících, je svým početním významem dnešním druhým světovým náboženstvím. Toto monoteistické náboženství, založené kázáním proroka Mohameda, je kultem, tradicí, životní řeholí i projektem života ve společnosti. Pochází ze západního Arabského poloostrova, z měst Mekky a Medíny = odevzdanost se bohu 
Prorok Mohamed
Z pohledu muslimské víry je Mohamed Vyslancem Božím a Pečetí proroků. Bůh ho pověřil předáním poselství Koránu celému lidstvu.
Mohamed znamená „ten, který je požehnán“.
Narodil se v Mekce, přijal první boží zjevení od anděla Gabriela v noci ze 26. na 27 měsíce ramadán roku 610. Mohamed a jeho druhové se rozhodli odejít do Medíny 16. července 622. Toto období emigrace (hijra, odtud „hidžra“) bylo věnováno předávání nových zjevení a organizování muslimské komunity.
Korán a Hadith
Podle muslimské koncepce zjevení představuje Korán Slovo Boží určené celému lidstvu, věrně předané v arabštině archandělem Gabrielem proroku Mohamedovi, poslednímu z Vyslanců Božích. Korán obsahuje sto čtrnáct textových jednotek nazývaných súry, seřazených podle sestupného pořádku jejich rozsahu.
Nejmenší textové jednotky súr jsou verše (ayat, „verše“, „znamení“).
Vydání Koránu zvané Korán krále Fu'ada (jehož šíření začíná v roce 1924) jich má 6 236.
Každý verš je považován za jednotku zjevení. Témata, jimž se zabývá Korán, nejsou rozvržena po způsobu pojednání o zbožném životu. Jsou rozvinuta v podobě líčení přerušovaného kázáními a vymezují se kolem tří velkých témat:
•	Bůh se projevuje jasnými znameními
•	vyznačuje lidem cestu a vyhlašuje církevní zákon
•	odmění lidi podle jejich činů, spravedlivě a milosrdně.
Hadith (z arabského hadith, „vyprávění", „tradice") představuje podle Koránu druhý zdroj islámu. Shromažďuje vyprávění, ponaučení a náboženské praktiky přisuzované Mohamedovi. Sunna („cesta”, „pravidlo chování“) obsahuje všechny tradice a obyčeje vyvozené ze zdrojů islámu, roztříděné podle námětů a oblastí.
Šaría („směr cesty”) označuje zároveň zjevený Boží zákon a právní formulaci církevních předpisů odvozených z Koránu a ze Sunny.
V dnešní terminologii je termín šaría používán pro označení souboru islámských zákonů.
Bible a Korán
Mezi Biblí a Koránem existují četné církevní i literární shody. Například v Koránu i v Bibli se střídají líčení, chvalozpěvy, podobenství, kázání, přikázání a vyznání víry. Hlavní rozdíly se týkají způsobů zjeveni, pojetí spasení, a také počtu, funkce a poslání proroků. Podle Koránu je Ježíš jen jeden z proroků, předchůdců Mohameda.
Větve a proudy islámu
Islám je jednotné náboženství. Ale Islám není jeden. Spočívá na pluralitě církevních projevů a právních rozhodnutí.
Islám je rozdělený na tři velké celky:
•	sunnismus (83 %muslimů)
•	šíismus (16 %);
•	charídžismus („ti, kteří vycházejí” - 1 %)
Současný bojovný islám žije třemi proudy:
•	modernistickým proudem, nakloněným modernizaci islámského zákoníku
•	teologickým dogmatismem, stojícím proti modernizaci islámského zákoníku
•	revoluční ideologií
Instituce
Islámské předpisy byly kodifikovány v podobě povinností a zákazů.
Hlavní povinnosti (fard), převzaté z božích zákonů Koránu a z obyčejů proroka Mohameda, obsahují:
•	pět pilířů: dvojí dosvědčení víry v jedinost Boha a v prorocké poslání Mohameda (Shahadatan), pět každodenních modliteb(salat), kanonický milodar (zakat), půst v měsíci ramadan (siyam), pouť do Mekky (hadí)
•	pravidla rituální čistoty
•	pravidla spojená se zavedením práva, solidarity a míru.
•	Největší zákazy odpovídají nejvážnějším hříchům* nazývaným kaba'ir ("velké"):
•	širk (spojovat božstvo s Bohem)
•	vražda
•	cizoložství
•	krádež
•	křivda
Muslimská morálka usiluje o vyvolání dobrého chování a podporu ctnostných postojů.
Obřady a svátky
Oficiálním kalendářem islámského světa je hidžirský kalendář.
Muslimský letopočet začíná roku 622 (datum počátku Hidžry). Dva velké svátky jsou přerušení půstu ('id al-fítr) a svátek oběti ('id al anda), nazývaný také 'id al-kabir.
Ostatní svátky jsou méně okázalé.
Pět každodenních modliteb je povinných od dospělosti. Jde o ranní modlitbu (subh), polední (zuhr), odpolední ('asr), večerní (maghrib) a noční ('isha).
Pro muslimy jsou Mekka, Medina (města Saudské Arábie) a Jeruzalém (Izrael) místy majícími velký symbolický význam.
Měsíce v roce
al–muharram
safar
rabí’al–awal
rabí’ath–thání
džumádá l–úlá
džumádá ů–áchina
radžab
šábán
ramadán
šaurál
dhú l–ka’da
dhú l–hidždžá

Buddhismus
Jedná se o druhé indické náboženství, které vzniklo ve starých indických dobách, je mladší než hinduismus . Je spjato s životem, postavou a vystupováním bájného Buddhy (560-480), žil 80 let, stal se zakladatelem nového buddhistického učení.
Od počátku, kdy buddhismus spatřil světlo světa, vyvstává základní problém, jestli se jedná o skutečné náboženství a náboženský systém původního rázu nebo zda se jedná o projekt morální (mravní) – o soubor mravních zásad a principů, které mají sloužit jako návod pro lidské žití. Tento princip se projevuje v jeho tradici a vnitřní diferenciaci jeho nástupců a následovníků.
Buddha
Buddha, vlastním jménem Siddharta Gautama (asi 566-486 př. Kr) je mudrc z Indie. Tradice vypráví, že Siddharta, syn panovníka, žil uchráněn všech starostí, až mu jednoho dne čtyři postupné návštěvy (starce, nemocného, mrtvoly a žebravého mnicha) daly spatřit bídu lidského osudu. Opustí pak svou rodinu a zvolí si jako své poslání zvítězit nad utrpením. Během rozjímání dospěje do stádia nejvyššího vědomí a stane se Buddhou („Probuzeným“)
Instituce
Buddhistické společenství se nazývá sangha. Shromažďuje novice, mnichy i laické stoupence.
Jsou vedeni guru („mistry“) a chtějí dospět k poznání a uskutečnění nejvyšší pravdy.
Tripitaka („Tři koše“), kánon buddhistického Písma, obsahuje pravidla mnišské disciplíny, Buddhova kázání a filozofické a psychologické výklady.
Buddhismus nezná existenci jednoho Boha a nepřipouští pojem duše. Základy učení jsou obsaženy ve „Čtyřech vznešených pravdách“ vyhlášených Siddhartou Gautamou:
•	každá existence je bolestná
•	původ lidské bolesti je touha, jíž jsme svázáni se samsárou (neustálým cyklem znovuzrození)
•	zrušení touhy učiní konec utrpení
•	cesta k osvobozená spočívá v řízení se pravidly mravnosti, meditace, moudrosti a vědomosti, vyučovanými ve „Ušlechtilé osmidílné stezce“
Člověk osvobozený od samsáry dospěje k nirváně („Zániku“), stavu bdělosti (bodni) charakterizovanému rozpuštěním individuálního já v bráhmanu, nejvyšší realitě.
Buddhistické učení
Mahájána = „Velký vůz“
•	zapustil kořeny v Tibetu, v Číně, v Koreji, v Japonsku a ve Vietnamu
•	Buddhistická škola, která se opírá o Buddhovy rozpravy
Hinajána = „Malý vůz”
•	Hlásí se k tradici „Cesty starých“
•	Zapustil kořeny na Cejlonu, v Thajsku, v Barmě, v Laosu a v Kambodži
•	Vyhnutí se jakémukoli ublížení jiné bytosti
Vajrajána = „Diamantový vůz“
•	Nejvyšší forma buddhismu, srovnání s Buddhou
•	Zaveden v Tibetu, v Mongolsku a Japonsku
•	Dalajláma („mistr, jehož moudrost je velká jako oceán“) je titul tibetských mistrů, považovaných za inkarnaci hindského božstva Avalokitešvary. Součastný Dalajláma je čtrnáctý mistr. Narodil se v roce 1935.
Hinduismus
Vznikl v Indii – přibližně v 5. stol. Př. n. l., jedná se tedy o nejstarší, dosud existující náboženství.
Výchozím náboženstvím staré Indie a světového společenství vůbec, které kromě pozemských východisek stylizovalo i náboženský přesah = existenci boha mimo člověka, je staroindický hinduismus. Je spjato s civilizací starověkých Hindů, jedné z prvních civilizačních vln indických = kolem r. 3000 př. n. l
Náboženství samo je mladší. Lidé se začali nejprve společensky diferencovat na:
•	brahmáni = kněží
•	kšátriové = úředníci
•	vajšové = řemeslníci
•	šúdrové = nejchudší vrstva.
Náboženské představy nastoupily až později, po této diferenciaci společenské a sociální – asi 2000 př. n. l. v té době existovaly dvě náboženské vlny, přičemž první vlnu staroindickou nazýváme náboženstvím véd a druhou upanišad.
Posvátné texty
Hinduismus nemá ani zakladatele, ani kánon stálého posvátného Písma. To obsahuje shruti (soubor zjevených textů) a smriti (texty tradice).
K první skupině patří Védy („Vědění“), soubor Písma, sepsaný v severozápadní Indii od roku 1500 př. n. l., jež obsahují:
•	Rigvédu – vědění (véda) v podobě zpěvů (rig)
•	Samavédu – představuje védu zpěvů určených k doprovázení obětních obřadů Soma (Opojný nápoj)
•	Jajurvédu – představuje védu formulí užívaných pro oběti
•	Atharvavédu -představuje védu věnovanou znalosti magických formulí
•	Upanišády – představují základ Védanty, soubor filosofických teorií
Ke druhé skupině patří:
•	Itihasa (= „Mýtické epopeje“), z nichž nejznámější jsou Mahábhárata a ramajany („epopej Rámy“)
•	Purány (starověká vyprávění ve verších)
•	Tantry (esoterické texty)
Obřady a instituce
Obřady, modlitby a obětiny jsou jádrem hinduistického vyznáni.
Každý měsíc je zasvěcen nějakému božstvu. Systém kast - rozdělení společnosti do čtyř tříd - přes své zrušení v roce 1949 v hinduistickém společenství přetrvá.
Brahmané ("kněží"), kteří tvoři nejvyšší kastu, jsou pověřeni bohoslužbami, zatímco duchovní zasvěcení zabezpečují guruové („duchovní vůdci“).
Mniši žijí v ašramech (,,klášterech“).
Sedm posvátných měst hinduismu jsou Avanti (dnešní Ujjaini), Ajódhja, Dvaraka, Gaja, Mathura, Kanchi (Conje¬everam), Kashi (Benares). Posvátnými místy jsou také řeky (Ganga, Jamuna atd.), stejně jako poho¬ří Himálaje. Jeden z hlavních obřadů hinduismu spočívá v koupání v posvátných řekách. Posvátné zvíře je kráva.
Hinduističtí bohové
Hlavní je trojlístek bohů – nejvyšší Brahma, Višnu a Šiva
Brahma
Je tvůrcem světa, vševědoucí. Na vyobrazení má 4 hlavy, na důkaz toho, že vidí všude a všechno. Brahma také ničí a tvoří svět. Hinduisté věří, že v prvním dnu Brahma svět stvoří, poté odpočívá a pozoruje a v sedmém dnu svět zničí.(Dny božstev jsou ovšem nepoměrně delší.)
Šiva
Přezdíván ničitel, vládne nad životem a smrtí, nad mírem i nad válkou.
Višnu
Pán vod a pečovatel lidí. Když je lidem nejhůře, přichází na Zem v jedné ze svých podob. Podoby jsou následující:
•	Ryba – zachránil před potopou dávného zákonodárce lidí
•	Želva
•	Kanec
•	Půlčlověk-půl lev
•	Trpaslík a obr
•	Lučištník
•	Ráma
•	Kršna
•	Budha!
•	Kalkin (ten se ještě nezjevil), Kalkin je soudce, který při zničení světa soudí lidi a jejich skutky
Višnu dále řídí reinkarnaci – tedy převtělování. Když člověk zemře, Višnu posoudí jeho skutky a pošle ho zpátky na zem. Pokud činil zlo, pak se může narodit třeba jako hmyz či plaz. Pokud dobro, tak se narodí do kasty vyšší než ze které přišel.
V dnešním světě mají hinduisté svého Guru. Je to vlastně hlava církve hinduistů (obdoba papeže) a má za úkol hlásat hinduismus a učit jeho zásadám. v řízení hinduismu jako víry mu pomáhají Svámiové. Hinduisté vytvořili spoustu zajímavých chrámových komplexů – nejznámější: Amgkorvat.
Větve
Tři hlavni proudy hinduismu jsou:
•	višnavismus (70% hinduistů, kult Višny)
•	šivismus (25%, kult Šivy)
•	Šaktismus či tantrismus (4 %, kult Šakti, manželky Šivy).
Svátky
•	Hólí – dvoudenní jarní svátek
•	Džanmáštami – svátek na počest Kršny. Přelom srpna a září
•	Díválí – svátek světel
•	Svátky chrámu
Taoismus
Taoismus je jedním ze základních směrů staročínské filosofie, jenž vznikl pravděpodobně v 5.století př.Kr., i když mnohé prameny kladou jeho vznik - zároveň s údaji o životě jeho zakladatele, mudrce Lao-c' - až do 4.století př.Kr.; ve 3.století n.l. se zformulovala jeho teologicko-rituální struktura a taoismus se stal státním náboženstvím (až do 10.stol.).
Cílem tohoto poměrně jednoduchého, lidového náboženství je naprosté splynutí člověka s přírodou, které má zajistit nesmrtelnost nebo alespoň dlouhý život. Tohoto splynutí je dosaženo pomocí meditací, duchovních i tělesných cvičení, diet a vzděláváním.
Lao-c’
Muž jménem Lao-c’ (a jeho kniha Tao-te-ťing neboli Kniha o Tao (Cestě) a ctnosti) je považován za zakladatele tohoto směru.
V legendách se píše, že Lao-c’ žil mezi léty 570-490 př.n.l.
V zápiscích čínského historika je obsažen životopis Lao-c’, který byl pravděpodobně starším současníkem Konfucia, neboť dále se píše o jejich setkání, kdy ho Konfucius přišel navštívit do starého hlavního města dynastie Čou, když hledal instrukce o obřadech. Lao-c’ Konfuciovi řekl, že hledá slova lidí, kteří se už dávno i s kostmi proměnili na prach, a že by se měl zbavit chtíče, arogance a ctižádosti. Lao-c’ doporučil Konfuciovi, aby se snažil udržet svět tak jednoduchý, jak jen může být, nesnažil se ho zlepšovat a byl přirozený. Na Konfucia udělala moudrost Lao-c’ nejlepší dojem a porovnával ho s drakem, letícím na větru. Když Lao-c’ uviděl, ze stát Čou upadá, rozhodl se odejít do samoty.
Sepsal své učení a myšlenky v knize Tao-te-ťing a pak už o něm nikdo neslyšel
Jin a Jang
Význam Tao nemůžeme poznat a pochopit, ale můžeme si uvědomit jeho přítomnost a podřídit se jeho zákonům. Ideálem života taoismu je návrat k pravé lidské povaze, která se vyznačuje neznalostí a nežádostivostí.V čínské kosmologii ovládají celý vesmír dvě protikladné síly: jin a jang.
•	Jang zahrnuje vlastnost světla, tvrdosti a mužskosti
•	Jin představuje tmu, měkkost a ženskost.
Taoismus usiluje o harmonii mezi těmito principy, ale upřednostňuje pasivitu a poddajnost jin. S tím souvisí zásada nekonání.
Podstata Taoismu
Taoismus nechává věci, tak jak jsou. Tao na věci nepůsobí, ani se do nich nevměšuje, ale ponechává je jejich vlastnímu vývoji, a tak dosáhne výsledku přirozeně.
Zásada nekonání neříká, abychom "nedělali nic", což by naznačovalo lenost a nedostatek uvažování, ale spíše neholdovat marné snaze a nedělat nic, co by protiřečilo přírodě.
Moudrost podle Lao-c’ není to samé jako vědění a chytrost. Pravá moudrost spočívá v prázdné mysli, oproštěné od vědění, neboť vědění a poznání je zavádějící.
Meditace
Podstatou meditace je nečinění, vnitřní klid, nezasahování do přirozeného chodu věcí, aby mohly tvořivé síly Taa působit.
•	Tao je možné se učit, ale je nemožné Tao vyučovat.
•	Tao je možné hledat, ale je nemožné ho nalézt, přitom není žádné místo, kde by Tao nebylo.
•	Tao je v přirozenosti přírody.
•	Tao nelze vyjádřit slovy.
•	Dosažení Tao brání bohatství, úspěch, kariéra.
Taoisté říkají, že všechno se vztahuje k něčemu. Zamračený den je možno takto označit pouze ve srovnání se slunečním. Pokud se tedy taoisty zeptáme, zda je něco dobré, odpoví "Ve srovnání s čím?"
Podle této filozofie dobro a zlo nejsou příliš vzdáleny od sebe - strasti je tedy třeba snášet s klidem.
Svět přírody není ani dobrý, ani zlý, prostě je. Úspěch i nezdar, sláva i anonymita, bohatství a chudoba - mají vždy stejné výhody a nevýhody.
Taoisté proto dávají přednost prostému životu v souladu s přírodou, před kariérou a úspěchem. Vyhledávají krásná místa a snaží se v sobě rozvíjet klid a mír. Pro taoisty je důležité zdravé tělo.
"Jak by mohl člověk dosáhnout spojení s vesmírem, když nemá v pořádku ani své tělo?" Proto je s taoismem spojeno množství léčebných a stravovacích praktik - alchymie, akupunktura, akupresura, orientální medicína, využívání tisíců rostlin, nauka o vyvážené stravě. Za důležitá jsou považována tělesná cvičení, včetně dechových. Zájmem Tao je tento pozemský život, který se snaží co nejvíce prodloužit. Taoisté se brání tužbám a nestřídmostem. Doufají, že lze dosáhnout nesmrtelnosti tak, že v okamžiku smrti dojde k proměně těla, které pak vystoupí na nebesa.
Principy taoismu
Taoismus má principy celkem tři:
•	tao (cesta)
•	te (ctnost, projev taa)
•	wu-wej (aktivní nečinění)
Křesťanství
Podsekce (větve křesťanství):
•	katolictví
•	protestantství
•	pravoslavní
Patří k evropské tradici (západ), navazujeme na Řeckou tradici. Jedná se o monoteistické a náboženství.
Vzniklo ze sekty křtěnců kolem Jana Křtitele (byl popraven, pokřtil Ježíše); snaha o obnovení velkého království.
Ježíš Kristus
(z Hebrejského Jehošua, „Bůh je spása“, nazývaného také Kristus, z hebrejského mašia, „mesiáš“ = pomazaný)
•	Pochází z Nazaretu (Palestina), narosil se kolem roku 4 či 5 letopočtu
•	Považován za zakladatele Křesťanství
•	O jeho životě pojednávají evangelia (dobrá zpráva) podle Jana, Marka, Lukáše a Matouše
•	Měl vliv na lidi => politicky nebezpečný, odsouzen Pilátem (římská moc)
•	Ježíš kázal křesťanskou lásku (=agapé) pro všechny lidi bez rozdílu; přinášel vidinu (slib) v království boží, věčného a spravedlivého
•	O jeho ukřižování bylo rozhodnuto v roce 30(či 33)
•	Jeho učedníci dosvědčují, že vstal z mrtvých
Principy křesťanství
Základní východiska křesťanství jsou zapsány ve spisech Nového zákona, ve článcích vyznání víry a usnesení z koncilů (shromáždění delegovaných biskupů).
Křesťané věří ve Svatou trojici. Víra v Ježíše Krista, z mrtvých vstalého syna Božího, je těžištěm křesťanství.
Bible
Pro křesťany je Bible sbírka slova Božího. Jde o úmluvu uzavřenou mezi Bohem a lidmi a svědčí o působení Boha v dějinách. 
Obsahuje:
•	Starý zákon (spisy Hebrejské Bible)
•	Nový zákon (dvacet sedm knih. Jejich obsahem je působení a kázání Ježíše z Nazaretu a počátky křesťanství jakožto víry v Ježíše Krista. Byly sepsány v letech 50 – 150 našeho letopočtu. Byly napsány řecky a shromážděny jako závazný soubor (kánon) ve 2. až 4. století. Tvoří ho: Čtyři evangelia, Skutky Apoštolů, Listy, Apokalypsa (Zjevení Janova)
Instituce
Církev (z řečtiny ekklésia = shromáždění) je tvořena společenstvím všech křesťanů.
Teologické neshody vyústily ve vytvoření oddělených církví a vzrůst počtu obřadů a vyznání víry.
Lokální společenství jsou vedena kněžími či pastory, obklopenými odpovědnými laiky (nevysvěcenými křesťany).
V čele každé lokální církve je jmenován biskup. v katolické církvi vykonává Papež s biskupy nejvyšší autoritu. Církve se vybavily náboženskými hnutími a řády.
Řády v rámci katolicismus
•	Benediktýni 6.st. - Břevnovský klášter
•	Templáři - nejstarší
•	Dominikáni 1216 - inkviziční procesy, vyučovali na škole
•	Františkáni - kazatelská činnost a misie, chudoba a pokora
•	Jezuiti - Tovaryšstvo Ježíšovo; Ignác z Loyoly - španělský šlechtic; (Klementinum) velké inkviziční hnutí
•	Premonstráti - Strahov, vzdělávání kněží
•	Cisterciáci, Piaristé, Kapucíni
Svátky a obřady
Dva hlavní křesťanské svátky připomínají narození Ježíše (Vánoce, 25. prosince, jimž předchází Advent) a vzkříšení (Velikonoce, první neděle po prvním jarním úplňku, jimž předchází půst)
Ostatní svátky
Nanebevstoupení (koná se vždy ve čtvrtek). Připomíná zázračné vstoupení Ježíše do nebe čtyřicet dní po zmrtvýchvstání.
Hod Boží svatodušní (vždycky v neděli, sedmé po Velikonocích). Oslavuje sestoupení Ducha svatého na apoštoly. Neděle je zasvěcena bohoslužbě vzdávané vzkříšenému Kristu.
Větve:
•	katolická církev (981,4 milionů)
•	protestantské církve (404 milionů)
•	pravoslavné církve (281,3 milionů)
•	anglikánská církev (69,1 milionů)
•	řeckokatolické církve (východní církev, jež přijímají katolická dogmata a autoritu papeže, nicméně ponechávají si své zvláštní obřady
Judaismus
Judaismus je náboženství a kultura židovského národa. Zásady a dějiny judaismu vytvářejí historické základy mnoha jiných náboženství včetně křesťanství a islámu.
Za Žida je považován ten, kdo pochází ze židovské matky nebo přestoupil k židovství podle ortodoxní normy. Ve státě Izrael dnes platí toto tradované pravidlo jako právní základna pro definici židovské národnosti. Je ještě doplněno doložkou:
".. ten, kdo se nehlásí k žádnému jinému náboženství."
Historie
Historie judaismu se dělí na čtyři velká období rozvržená do 4000 let:
•	Období biblické tradice (20.stol. Př. Kr. – 4.stol. př. Kr.)
•	Helénské období (4.stol.př.Kr. – 2.stol. n.l.)
•	Období rabínské tradice (2.- 18. stol. n.l.)
•	Moderní + současné období (1750 – dnes )
Dějiny židovského národa začínají přibližně 4tis. let př. Kr. v Uru v Mezopotámii.
Na tomto území žily různé semitské národy, k nimž patřili i Izraelité, kteří se museli často stěhovat. Jeden z jejich kmenů se dostal dál než ostatní. S Abrahámem v čele opustil Mezopotámii a usadil se v Kanaánu. Hlad jej však zahnal až do Egypta, do úrodné obilné části.
Tam se Izraelité postupně dostali do otrockého postavení, které trvalo po čtyři staletí (1600-1200 př. Kr.). v důsledku tohoto útlaku ze strany Egypťanů se k sobě Izraelité pevněji semkli a toužili se vrátit zpět do země kanaánské. Z generace na generaci si předávali vyprávění o osudech svého prapředka Abrahama a jeho potomků, syna Izáka a vnuka Jákoba a dalších. Hebrejské kmeny nejdříve uctívaly mnoho bohů ztělesňujících přírodní síly (polyteismus). Postupně se během staletí vytvářela a upevňovala víra v jednoho boha.
Bylo to první monoteistické náboženství (Monoteismus je forma náboženství, která uznává, že je pouze jediný Bůh) v dějinách lidstva. Tento Bůh neměl podobu ani jméno. Vztah mezi člověkem a Bohem byl založen na spojenectví, protože Bůh vedl Abrahama a dal mu vlast, Kanaán. Abraham mu za to sloužil s absolutní oddaností. Smlouva s Bohem byla obnovena Izákem a Jákobem, později Mojžíšem
Mojžíš
Mojžíš je skutečný zakladatel židovského náboženství - judaismu. Vysvobodil izraelský lid z otroctví a vyvedl ho z Egypta. Cesta vedla napříč Sinajskou pouští a trvala čtyřicet let. Izraelci se vrátili do země předků Kanaánu, země zaslíbené. Právě během tohoto dlouhého putování dal Mojžíš Židům desky zákona, posvátný dokument, jehož obsah je shrnut do desatera přikázání. Zároveň vytvořil podrobná pravidla pro chování v nejrůznějších situacích každodenního života.
Po příchodu do Kanaánu se izraelskému lidu vedlo dobře. Zemi spravovali králové, z nichž nejslavnější byl David a jeho syn Šalamoun. Lid se však často dopouštěl nespravedlností, porušoval zákony morálky a zapomínal na svého Boha. Bůh proto posílal proroky, kteří měli připomínat víru a spásu. Židovská víra a tradice jsou zachyceny v literatuře, jejíž vznik sahá až do starověku a pokračuje ještě dnes. Z velké části je psána hebrejsky, ale také aramejsky, tj. jazykem, kterým se mluvilo v Palestině a Mezopotámii, a od středověku také arabsky.
Hebrejská Bible
= soubor hebrejského Písma Svatého odpovídá hlavním knihám starého zákona (první oddíl křesťanské Bible). 
Obsahuje 24 knih, které jsou rozděleny do tří úseků: 
•	Tóra či Pentateuch (prvních pět knih – Genesis, Exodus, Leviticus, Deuteronomium) a končí Mojžíšovou smrtí kolem r. 1200 před Kristem.
•	Neviim či Proroci
•	Ketuvim či Hagiografy (Žalmy, Pláč, Přísloví, Job, Kazatel, Píseň písní…)
Židé mají i ústní zákon neboli Talmud, který má dvě části: Mišnu a Gemaru.
Kromě toho ještě existuje Kabala, která pochází ze starověku a rozvinula se ve středověku, jež obsahuje tajemný mystický výklad bible.
Židovské náboženství se promítá i do každodenního života Židů: Již od narození dítěte se musí plnit předepsané povinnosti.
Židovský rok
Řídí se podle fází měsíce. v židovském kalendáři se roky počítají od stvoření světa. Rok 1998 je tedy rokem 5758. Rok začíná na podzim a má 354 dní.
Židovský rok je rozdělen do 12 měsíců po 29 popř. 30 dnech. Začíná Novým rokem (Roš ha-šana) 1. tišri a končí 29. dnem měsíce elul.
Abychom získaly platný židovský letopočet, je třeba přičíst 3760 k většinově platnému letopočtu.
Obřady a svátky
Den odpočinku - Sabat: Začíná v pátek po západu slunce a končí sobotní nocí. Je to svátek, kterým se připomíná, že Bůh sedmého dne po stvoření světa odpočíval a že i v tom se mu člověk má podobat. Žid v tento den nepracuje, nezažíhá a nezháší světlo ani oheň, nevaří, nepíše apod.
Pokrmy musí být obřadně čisté - košer, připravené podle židovských rituálních předpisů. Zakazuje se např. jíst maso jiných zvířat než přežvýkavců-sudokopytníků (např.vepřové nebo konina), jsou zakázány ryby bez šupin apod. Na stole nemají být současně pokrmy z masa a mléčná jídla. Dokonce nádobí v kuchyni je oddělené zvlášť pro mléčná a zvlášť pro masitá jídla a nesmí se zaměnit.
Roš ha-šana: 
Novoroční slavnost (1. tišri)
Jom kipur: 
Den smíření (10. tišri)
Sukot: 
Slavnost stánků, připomíná pobyt izraelských kmenů na poušti po odchodu z Egypta a vděčnost za úrodu. Staví se stánky se střechou z listí, protože Bůh poskytl ochranu židům na poušti dožínky, 15./16. tišri)
Simchat Tóra: 
Svátek radosti z Tóry (23. tišri)
Chanuka: 
Svátek světel, (svátek posvěcení chrámu, 25. kislev-1. tevet)
Tu be'švat: 
Novoroční slavnost stromů (15. švat)
Pesach: 
Svátek nekvašených chlebů = Velikonoce, trvá 8 dní a připomíná se jím odchod z Egypta. (Exodus, 15.-22. nisan)
Lag ba'omer: 
Vzpomínka na povstání (33. den "počítání omeru", 18. ijar)
Šavu'ot: 
Svátek týdnů, Koná se sedm týdnů po velikonocích a připomíná dar Tóry (50. den po Pesachu, pentekoste = letnice, 6./7. sivan)
Tiš'a be'av: 
Zničení druhého chrámu (9./10. av)
Boží jméno se nesmí podle učení judaismu vyslovit, proto je Bůh v židovské tradici označován různými přízvisky, např. Hospodin, Jahve, Adonai.
Bohoslužba
Bohoslužba se koná v synagóze. Muži na sobě mají talit, šálu s třásněmi na všech rozích. Na hlavě nosí Židé malou přiléhavou čepičku - Kipu (jarmulku) - na znamení oddanosti bohu.
Posvátného textu (Tóry) se nesmí nikdo ani prstem lehce dotknout, proto se při čtení používá ukazovátko.
Od počátku letopočtu byli Židé donuceni se rozptýlit po celém světě. Žili v Babylónii, Alexandrii, Římě a po celém pobřeží Středozemního moře. v dějinách tohoto národa docházelo k častým pronásledováním. Tak se dostali do Německa, Anglie, východní Evropy. Také odsud byli často vypovídáni, a proto jim mnohdy nezbývalo než přestoupit na křesťanskou víru nebo se uchýlit do ghetta.
Pogromy na Židy, k nimž docházelo v Rusku, je přinutily k emigraci až do Spojených států. Židé, kteří přežili nacistické vyvražďování, se rozhodli vrátit do země svých otců. 14. května 1948 vznikl stát Izrael. Ti, kdo zůstali ve světě=diaspoře (rozptýlení), podporují Židy žijící v Izraeli finančními dary a jinými projevy solidarity. v Izraeli žije jedna šestina (3 milióny) celkového počtu Židů. Nejpočetnější židovská komunita je ve Spojených státech s 6 milióny Židů. v Evropě žije něco přes 4 milióny Židů.